Лас Смол
Този път завинаги

Превод от английски: Мария Мелникова, 1993

chitanka.info

Първа глава

Всичко започна с пакетче дъвка. Може би нищо от това, което щеше да се случи, нямаше да стане, ако Лора Фулъртън не бе решила, че й е нужен специален вид дъвка за бъдещия полет. Тя бе усетила, че ушите й са напрегнати до спукване, а кръвното й налягане се бе покачило.

Лора стоеше пред една лавка на летище „О̀Хеър“ в Чикаго. Там я забеляза Табита, нейна съвипускничка от университета. И това беше първата стъпка.

— Лора! — повика я Таби фамилиарно, като че бяха първи приятелки.

Лора се обърна, смътно припомняйки си гласа. Сигурно бе на някаква позната, но щом споменаваше името й, значи се познаваха добре.

Таби беше прекалено слаба и носеше модерен пътен костюм, чийто златист цвят подхождаше на черната коса и зелените й очи. Изглеждаше така, сякаш бе слязла от кориците на „Вог“.

А Лора бе облечена с елегантен костюм в морскосин цвят и ярка шемизета, а русата й коса бе умело прибрана назад. Спортните й обувки подсказваха, че полетите са нещо обичайно за нея.

— За къде пътуваш, Лора?

— Към Колумбия, Южна Каролина, с междинно кацане в Атланта.

— О, чудесно! Дай ми билета си, за да го прехвърля за друг полет, с който пак ще можеш да направиш връзката, но ще пътуваме заедно до Атланта.

Лора се усмихна с крайчеца на устните си.

И така, през онзи априлски ден двете жени, за които общото бяха само часовете по гръцки език, седяха една до друга на чикагското летище и чакаха полета си.

— Колко чудно, че се срещнахме!

Зелените очи на Таби изучаваха спътницата й със скрития интерес на добре охранена котка. Знаеше, че Лора е на около тридесет години, само с една година по-млада… Ъъъ… По-стара от нея. Таби признаваше само тридесет от годините си и променяше възрастта си според обстоятелствата. Тя забеляза, че Лора още беше стройна като осемнадесетгодишно момиче, а косата й подозрително си оставаше все така руса. Дали бе изсветляла от слънцето? Или просто бе изрусена? Освен това, очите на Лора никога не са били толкова сини, мислеше тя. Дали наистина имаха такъв цвят? Или носеше цветни контактни лещи?

Те си говореха общи приказки, защото не бяха кой знае какви приятелки. В същото време Лора оглеждаше всички минувачи, които забързано крачеха нанякъде, пъплеха в нестройни редици или чакаха.

— Е, Таби, животът е наистина нещо невероятно! Срещам напоследък хора, които не съм виждала от години. Никой ли не ходи сега да работи? Целият свят ли пътува?

— Ще трябва да свикнеш с това. Животът отдавна вече не е такъв, какъвто беше преди години.

— Колко време си живяла така, Табита?

— Ами… Около… Всъщност още от колежа. Дипломирах се млада. Взех две години за една… на времето.

— Винаги си била предвидлива — сухо отбеляза Лора.

— Лора, ти да не би да носиш контактни лещи?

— Не. Защо?

— Не носиш ли изобщо очила?

— Не. Все още не. Произхождам от семейство на хора с орлови очи.

— Учудващо. — Таби не беше убедена в думите й.

— Знаеш ли на кого попаднах миналата седмица? Никога няма да отгатнеш. Ан Томсъп!

— Ан Томсън ли? — Таби се мъчеше да си припомни името.

— Не си ли спомняш? Омъжи се за Джордж Милър.

— Никога не съм познавала никаква Ан Томсъп. Как изглежда?

— Ами…

— Полетът за Атланта, Джаксънвил и Маями… — прекъсна я гласът на диспечера.

— Това е за нас — надигайки се от мястото си, каза Таби.

Те събраха нещата си и се придвижиха към опашката на гишето за регистрация на пътниците.

— Ан Томсън… — Таби все още предъвкваше името, като се мъчеше да го свърже с лице.

— Джордж Милър — подсказа й Лора.

И тогава стана втората среща, вече съдбоносна за Лора. Един мъжки глас я повика по име:

— Лора?!

— Пит? Това ти ли си? Ей, здравей! — засмя се Лора, когато той се наведе да я целуне.

— Съвсем наскоро научих — каза весело Пит, — че ти и Том сте се разделили преди няколко години. Всъщност учуден съм, че този брак изтрая толкова дълго.

Какво трябваше да му отговори? Тя побърза да смени темата.

— Таби, спомняш ли си Питър Уоткинс?

Тя си спомняше мъжете и се въодушеви:

— О, да! Здравей!

Усмивката й го обгърна за миг, за да угасне, когато Лора попита:

— Как е Моли?

— Моли и двете бебета… — Питър зарови из джобовете си за снимки.

Беше сравнително лесно да седнат един до друг в самолета, така че той се намести между тях. Разговорът беше оживен. Питър попита:

— Чували ли сте нещо за Танър? Или поне да си го спомняте?

— Танър? Спомням си го отлично — заяви Таби съвсем сдържано. — Какво става с него?

Лицето на Лора застина, защото усети, че това беше третият важен момент.

— Той преживя ада на катастрофа — поклати глава Пит. — Поршето му е станало на пух и прах. Нямало е част, която да не е била изпотрошена или най-малко — изкривена.

— А какво е станало с… Танър? — попита Лора със затаен дъх.

Звуците наоколо бяха заглушени от бученето на ушите й и тя съвсем ясно си представи Танър. Беше висок, дългокрак, с разпилени тъмни коси и сини, много сини очи. Чу отговора на Пит, като че през разстояние:

— Танър? О, той е много добре. Сега живее на север от Миртъл Бийч, в лятната вила на родителите си. Дали са му отпуска, за да се възстанови. Но се съмнявам, че някога ще се съвземе, загубвайки…

Сърцето на Лора спря да бие за миг.

— … това порше. Беше наистина чудесна кола. Беше. Това е точната дума. Каква бъркотия! Видях снимки. Точно в стила на Танър — да прави снимки на собствената си трагедия. Никога не съм виждал такъв човек. Всъщност… — Пит бавно поклати глава и се засмя иронично. — Коствало им е почти един час, за да го измъкнат изпод останките на колата.

— Той добре ли е? — гласът на Лора прозвуча дрезгаво.

— Не съм го виждал. Чарли ми показа снимка на автомобила му. Спомняш ли си Чарли? Ходя му на гости два пъти в годината на най-различни места. Той е църковен служител! Можеш ли да си представиш? Чарли! Последния път, когато го видях, беше в Денвър. Какво ще кажеш, май целият ни курс се подвизава някъде наоколо, а?

— Явно.

Лора все още беше зашеметена и гореше от нетърпение да накара Пит да се върне към темата за Танър.

— А ти какво правиш сега, Лора? Летиш хей така за удоволствие или по работа?

— Аз съм художник-дизайнер по вътрешна архитектура — усмихна се Лора.

— Аха. — Той нямаше представа какво може да означава художник-дизайнер, поради което не беше и заинтригуван.

Лора уточни:

— Аз бях магистър по изкуството и се занимавах с вътрешен дизайн, но от известно време насам разширих дейността си. Образува се група, която оформя и проектира верига от почивни домове. Шефът беше видял някои от работите ми и сега ми дава картбланш да опитам силите си и да сключа договор за декориране на тези домове. Това е моят първи по-голям проект.

Това не впечатли Пит и той само кимна.

— Вие, момичета, за Маями ли летите?

— Аз, да. — Таби облиза устни, за да освежи усмивката си.

— Аз, не. — Лора все още не можеше да се съсредоточи. — Изложбата ми е в Колумбия, Южна Каролина.

— Така ли? Ако имаш време, трябва да се отбиеш към брега и да видиш стария Танър. Той е толкова самотен там!

— Танър никога не е оставал сам — каза Лора. В гласа й се чувстваше напрежение.

— Да, така е — ухили се Пит. — И започва да добива загар, както по-рано. Той беше по-голям от нас, спомняте ли си, защото след това отиде във Виетнам. Ако искаш, Лора, намини и му изпрати много поздрави от мен. Ще се зарадва. Мястото на Морънови е лесно за откриване. Само трябва да тръгнеш на север от Миртъл Бийч по булевард Оушън. Това е голяма дървена сива къща. Не може да не я забележиш. Предай му поздрави от мен, а ето ти пари и за букет. — Пит измъкна портфейла си и взе една банкнота. — Ето, предай му букета. Той ще го хареса. Ще му се обадя и ще му кажа, че му изпращам покана да ме посети. Нали така? Ето адреса му.

Лора взе банкнотата, макар че вътрешно се възпротиви на мисълта да отиде. Все пак, дали да не отиде? Пит и Таби продължаваха да бъбрят, а Лора мислеше за Танър. Би могла да се отбие да го види.

А дали трябваше?

Отдадена на тези размисли, тя се сбогува с Пит и Таби в Атланта. Даваше си сметка, че оставя Пит насаме с Таби и че това може да му навлече неприятности. В крайна сметка реши, че не е малък, освен това обича жената и децата си. От дълги години бе женен. Значи можеше да се справи с внезапно възникнали, катастрофални ситуации.

След това кратко и не дотам приятно размишление, тя се върна към основния въпрос — дали да отиде? Какво би станало, ако види отново Танър? Дали е пострадал тежко? И всичко това преди нейното представяне пред взискателния дирекционен съвет на изложбата! В съзнанието й оставаше дилемата — дали да отиде?

Все още не бе решила, когато нае кола. Междувременно, докато караше на изток по Хайуей, съобрази — всички тези вътрешни угризения са малко прекалени. Тя отиваше при Танър.

Танър! Само името му бе достатъчно да породи еротични вълни по тялото й. Спомни си как за първи път го срещна около университета в Блумингтън и помисли, че е преподавател. Той изпъкваше сред тълпата от хиляди студенти. Бе по-възрастен, по-уравновесен и в негово присъствие всички други момчета изглеждаха като пубери. Танър…

Един ден минаваше покрай нея и й намигна. Това сякаш я хипнотизира и тя тръгна след него, като някакъв програмиран робот. После, през целия ден, възстановяваше напрегнатите си нерви.

Това бе единственият случай, когато го срещна сам. Той винаги бе заобиколен от приятели. Винаги беше засмян. Привличаше хората като магнит. Безгрижен, с лек характер, в ленивата му усмивка имаше нещо тайнствено. Тъмната му коса беше небрежно разпиляна, а сините очи сякаш се забавляваха от света.

По-късно Танър винаги намигаше на Лора, щом я срещнеше. Дори когато бе заобиколен от умилкващи се обожателки, той винаги й намигаше. Това бе нещо като целувка, нещо съвсем лично между тях. Мисълта за него я изпълваше с копнеж. Нощем, когато лежеше върху хлътналия си дюшек в женското общежитие и слушаше дишането на съквартирантките си, заспали спокоен сън, Лора мислеше за Танър.

Веднъж го беше срещнала случайно. Тя си бъбреше — с кой ли беше той? — когато Танър се появи зад нея. Тогава чу гласа му, който изрече: „Ей, здравей! Кой пък е този?“.

Тя само си спомняше, че тогава видя сините му очи, впити в нея. Допускала ли беше точно такова запознанство? Вероятно не. Тогава беше зашеметена. Не можеше Танър да харесва младо в невинно момиче! А тя бе доста наивна, за да знае как да го спечели. Направи несръчен опит и проигра шанса си…

Това са глупости, мислеше Лора, докато шофираше към къщата на Танър. Всъщност никога не бе имала реален шанс с него…

Той я беше целунал. Ето кое разби на пух и прах нейната целомъдреност. Целувката му я омагьоса…

И сега защо ли караше през Южна Каролина с желанието да го види? Може би, защото имаше нужда да застане лице в лице с неговото странно обаяние, което й бе пропиляло толкова много години. Щеше да проумее, че всичко това е било несбъдната мечта и тогава щеше да се освободи от мисълта и спомена за него. Трябваше да го види заради самата себе си!

Когато я покани да излязат заедно за първи път, тя вече бе казала „да“ на Майк. Върна се в стаята си и плака цяла нощ. Осъзна обаче, че ако беше излязла с Танър, щеше да му отдаде цялата си душа. Беше по-добре да има сигурност с човек като Майк, отколкото да възседне въртележката на лудостта, която Танър споделяше и с други.

После тя скъса с Майк и започна да излиза с Том. Вече бе сгодена за него, когато срещна Танър отново. Каза й, че е чул за разрива им с Майк и предложи да се виждат. Ала тя пропусна и втория си шанс да бъде с Танър. Прекара няколко мъчителни дни. Том бе внимателен и добър и тя се омъжи за него. Танър пристигна за сватбата. Бе спокоен и сериозен. Целуна я на приема и точно това развали медения й месец…

Чудеше се дали Танър някога се е женил. Сега трябваше да е на около тридесет и пет. Как бе живял през всичките тези години? А ето, и тази ужасна катастрофа…

Щеше да го види. Но щеше ли да се излекува? Или това щеше напълно да я изкара от релсите?

Лора спря при един цветарски магазин на Миртъл Бийч и купи букет лилави карамфили с малко аспарагус. После подкара по булевард Оушън към вилата на Танър Морън.

Пристигна, когато се свечеряваше. Отдалече къщата изглеждаше необитаема и самотна. Гледаше към Атлантическия океан. Наоколо безспир шумоляха палми, сякаш в непрекъснат порив да се прегръщат с вятъра. Океанът… До този момент никога не го беше виждала.

Чак сега усети, че се е схванала от напрегнатото шофиране. Слезе от колата и се протегна, като даде възможност на мускулите си да се отпуснат. Огледа се. Дървената къща бе сива, с големи веранди и широки прозорци. В градината бяха нацъфтели пролетни лалета, грижливо подредени в лехи. Разбира се, имаше и пясък.

Тя пое красивия, обвит в целофан, букет от Пит и се изкачи на верандата, като умишлено тракаше с токчета по стъпалата, а после — и по самата веранда.

Дали бе чул колата? Дали я наблюдаваше отнякъде? Опита да си внуши, че всичко това е някаква несериозна история — какво пък толкова, да дойде дотук и да се види с Танър?

Тя чу как се отваря вратата и се обърна, леко усмихната. Значи я беше наблюдавал. Бе облечен в меки памучни дрехи и ходеше с патерица. Той излезе, погледна я, но не се усмихна. В този миг тя беше сигурна, че не си я спомня.

— Здравей, Танър!

— Лора… — Той изговори само името.

— Значи си спомняш за мен? — овладя тя приветливата си усмивка, като мачкаше букета в ръката си.

— Очевидно, да.

— Не си се променил.

— Малко съм поочукан от живота. А ти изглеждаш… Не мога да повярвам, че си тук. — Гласът му беше мек. Лицето — все още сериозно. Около очите му се открояваха тънки бръчици, сякаш да подчертаят факта, че в момента не се усмихва. Защо ли бе толкова сериозен?

— Пътувах със самолет от Чикаго и видях Пит в самолета. Той ми каза, че си тук и… Наех кола да те видя. Как си?

— Отлично.

Колко тъпо!

— Пит ти изпраща този букет — засмя се тя притеснено и му подаде карамфилите.

— Благодаря. — Той ги пое, като продължаваш да я гледа.

Все още стояха на верандата. Лора не знаеше как да се държи. Той не я бе поканил да влезе. Дали вътре нямаше цял харем и той не желаеше нейното натрапничество?

— Заповядай, влез моля. — Като че ли едва сега осъзна, че е домакинът.

— Ами… Благодаря… — Не би трябвало толкова бързо да се съгласи да влезе. Искаше всичко да изглежда непреднамерено.

— Идваш чак от Чикаго? Какво си правила там? — Като държеше вратата, той се отдръпна, за да й направи място да влезе.

Обстановката отвлече вниманието й от въпроса му. От широкия хол, където я покани, тя прецени, че къщата е по-голяма, отколкото си мислеше. През отворените врати на няколкото стаи можеше да се огледа мебелировката им. По всичко личеше, че са необитаеми от дълго време.

— Чудесно е! — рече тя, като се оглеждаше. — Възхитително!

— Също като старо сребро, покрито с патина, която повишава стойността му. — Той гледаше само нея. — Дългите години са покрили къщата с любовен пласт. — Речникът му я изненада и тя го погледна втренчено. Мекият му глас продължи да гали като кадифе: — В тази къща са живели четири поколения. Моите прадеди са я купили, така че всичките им правнуци и техните деца да прекарват заедно летните месеци. Къщата е просмукана със смеха, кавгите и бръщолевенето на много роднини. Помисли само какво би могла да ти разкаже, ако можеше да говори! Харесва ми мисълта за многото човешки съдби, свързани с това място. — Очите му я наблюдаваха постоянно.

— И на мен също ми харесва.

Тогава като че ли нещо му дойде наум. Попита:

— А как е Том?

— Доколкото ми е известно, добре.

— Кога се разведохте?

— О, има три… Не, не, четири години или нещо такова. Разведохме се две години след брака.

— Не знаех. Бях чул, че работиш нещо. Но никой не ми е споменавал за развод. Омъжи ли се повторно?

— Не. А ти женен ли си?

— Не.

И двамата се раздвижиха, за да намалят напрежението. Танър занесе цветята от Пит в кухнята и Лора тръгна подире му. Той постави букета в празен буркан от фъстъчено масло и сипа вода.

— Не мога да се изкача по стъпалата, ала можем да разгледаме и оттук. Има красив изглед. Ела да видиш.

И той я разведе из стаите, чиито врати и прозорци бяха широко разтворени. Той куцукаше, подпрян на патерицата си.

Тъй като бе художничка, Лора естествено разглеждаше картините по стените. Той й разказваше откъде са и кой ги е рисувал. Почти на всички тях се виждаха море, палми, къщата, лодки в най-различни комбинации. Бяха творение на негови роднини-художници. Всички бяха нарисувани с майсторство.

Самата къща също притежаваше чар. А изгледът от верандата беше направо великолепен! Виждаше се как някакъв скутер пори вълните и оставя след себе си пенливи дири. За да запълни мълчанието, ала най-вече, за да чуе собствения си глас отново, тя попита:

— Къде живееш постоянно?

— Където работя.

— О! А можеш ли да плуваш? — попита тя, за да промени темата.

— Напоследък — не. А ти можеш ли да плуваш?

— Не. И за първи път виждам океана…

— Докато си тук, ще те науча да плуваш. Всъщност ще останеш ли известно време? Или имаш някакви други ангажименти?

— Ами…

— Ще ме спасиш от невероятна скука, Лора. — Бе сериозен.

— Не мога да повярвам, че можеш някога да скучаеш!

— Току-що открих, че е така.

Какво ли искаше да каже?

— Мога да пренеса багажа ти през верандата, но стъпалата все още ме затрудняват. Съжалявам.

Да не би да искаше да остане при него?

— Няма нищо, не се притеснявай. Аз… — Тя се засмя на собственото си притеснение. Радваше се, че напрежението изчезна. Всъщност защо ли беше напрегната? Той наистина искаше тя да остане!

— Сигурно би желала да вземеш душ и да се преоблечеш? Вероятно имаш някакви домашни дрехи. Ако не, в килера е пълно с всякакви дрехи. Не са модерни, обаче в замяна на това, са много удобни и меки. Можеш да поразровиш там.

Как така прецени толкова бързо, че тя ще остане при него? А защо пък не? Имаше достатъчно стаи за гости и дори облекло. А домакинът бе Танър! Хайде, Лора, не бъди глупачка, каза си тя.

Втора глава

Танър все още не смееше да повярва на очите си — Лора Фулъртън наистина беше тук, при него! И бе съвсем истинска, от плът и кръв. Чувстваше, че не бива да й задава прекалено много въпроси. Можеше да си отиде също толкова внезапно, както се бе и появила. Как бе възможно една жена да изглежда великолепно като нея? Това бе сън…

Едно време той не знаеше как да постъпи, за да остане насаме с нея. Това никога не му се бе удало, докато следваха в университета. Край нея винаги имаше мъже. Спомни си, че го обладаваше странна слабост, когато тя се намираше някъде наоколо.

Лора още не бе отхвърлила поканата да остане известно време при него. Щеше ли да я приеме? Господи! Ако не… Какво не трябваше да забравя? А, да! Да помни с кой крак накуцва!

— Би ли подържал вратата? — Лора тъкмо внасяше големия си сак. Поколеба се, застанала по средата на хола, защото не знаеше накъде да тръгне. Остави сака на пода и се обърна към Танър: — Ще се настаня в една от кухните.

— Или пък, ако искаш, можеш да се настаниш и на тавана — подигра се той. — Там са стаите за прислугата. Стига глупости, Лора! Никой, освен мен, не живее тук, така че имаш богат избор.

— Добре. Ще се кача горе, в една от стаите.

— За жалост не мога да ти помогна.

— Мога и сама да нося багажа си — избърбори тя. — Научила съм се да пътувам само с най-необходимото. — Тя храбро вдигна тежкия сак и го помъкна по стъпалата.

По този начин бе определила посоката на живота си с един замах. Струваше й се, че върши нещо, от което няма връщане назад. Щеше да остане при Танър и… Не, не трябваше да мисли за нищо друго, освен че ще бъде с него. Засега това бе достатъчно.

Той погледна великолепните й бедра и си представи, че е между тях. Помисли, че не би трябвало да може да се изкачи догоре. Е, не беше точно така. Танър тръгна към кухнята, като внимателно стъпваше и нарочно потрепваше с патерицата — в случай, че тя слуша. След миг чу как боботят тръбите, докато тя си вземаше душ. Представи си как ръцете му милват голото й тяло под топлите струи вода… Лора бе тук и бяха сами. Това им даваше чудесна възможност да се опознаят и… да се любят безкрай… Той изстена от надигащото се желание и с усилие прогони еротичните видения.

За да отвлича вниманието си от нея, Танър наряза салата и сложи две пържоли в микровълновата печка. В този момент чу леките й стъпки.

— Да се подкрепим, а? — подвикна тя. — Какво ще кажеш?

Той се обърна, останал почти без дъх от очакване. Тя бе облечена само с мъжка риза, вързана през кръста й с някакъв колан! Голите й крака бяха предизвикателство, което той трудно можеше да пренебрегне. Преглътна с усилие. Е, все пак не получи инфаркт. Усмихна й се, само за да овладее въздействието, което тя оказваше върху него.

— С какво мога да помогна? Да сложа ли масата? — Тя веднага започна, да му помага. — Дали да е ядем направо от тенджерата?

Танър си придаде вид на изненадан.

— Лепнат — каза тя за чекмеджетата, из които ровеше за прибори.

— Доколкото си спомням — започна Танър ни в клин, ни в ръкав, като изпиваше с поглед фигурата й, — преди време ти се движеше с един скапан як…

— Да не би да колекционираш неизмити съдове? — прекъсна го тя.

— Харесвам те така, както си вдигнала косата си.

Отново сменяше темата!

— Не можах да намеря други шноли.

— По-късно ще се кача горе, за да видя дали няма да открия някоя друга.

— Не мислех, че можеш да се качваш до горе.

— Е, ще опитам — добродушно й се усмихна.

— Разбирам — изгледа го тя внимателно.

Танър опече пържолите, но Лора върна нейните да се допекат. Храниха се на верандата в мълчание, нарушавано само от коментара на подправките, които Танър бе сложил в соса за месото. Лора ядеше машинално. Представяше си как я целува!

След като се нахраниха, тя намери парче ябълков пай в хладилника.

— Ти ли си го пекъл?

— Не. Хубавата млада дама, която ми е съседка, и която ме наглежда от време на време. — Лицето му имаше невинно изражение.

— Съседката ти е бижу — каза тя и притвори очи, докато лакомо поглъщаше сладкиша. — Мисля, че трябва да разбера как прави този великолепен пай.

— Ъъъ… Съмнявам се, че ще сподели с теб. Знам, че домакините дават рецептите си, ала винаги забравят най-важната съставка, така че на приготвения от теб пай винаги нещо ще му липсва. Е, не съм голям специалист по готвене…

— Ти направи соса за месото, и то с фантазия — напомни тя.

— Находчив съм си — съгласи се той.

— Така ли? Като си спомня само всички жени, с които беше заобиколен в университета! И какво разочарование изпитах, когато разбрах, че намигаш на всички! Откакто съм тук обаче не си ми намигнал.

— Пазя си го като коронен номер, за да печеля сърцата на дамите.

— Наистина ли? Да не би да си магьосник?

— Нещо такова.

— Тогава трябва да се пазя. — И тя отново насочи вниманието си към пая.

— Да, обаче ще те изненадам неподготвена.

— Заплашваш ли ме?

— Ти да не би да се страхуваш?

— Танър…

— Някога казвал ли съм ти, че никой досега не е произнасял името ми по този начин?

— Името Танър ли?

— Още първия път, когато се запознахме и ти го изрече, нещо ме преряза отвътре.

— Ти само се пошегува с мен…

— Не, целунах те — поправи я той. — Но ти не отвърна на целувката ми.

— Защото ти ме целуна без всякакво предупреждение. Не бях подготвена. — Говореше съвсем сериозно.

— Подготвена ли е трябвало да бъдеш? — Танър се приближи към нея и видя как зениците й се разширяват. Наведе се и лекичко целуна устните й. — Здравей, Лора. — Гласът му бе дрезгав и изпълнен с желание.

Той отново я целуна и тя потрепери. Целувката му стана по-страстна и той я взе в обятията си.

— Танър… — Очите й гледаха умоляващо. — Не ме докосвай… все още.

Беше казала „все още“!

— Дръж се кротко и не казвай нищо възбуждащо — изрече той, като с мъка си пое дъх.

— Възбуждащо ли? Като какво например?

— О, ти знаеш: здравей, как си, кани се да вали… Нещо такова.

Тя се засмя и с недоумение вдигна рамене.

— Когато говориш, устните ти се движат и си представям, че са под моите — сериозно обясни той.

Тя бързо прокара език по устните си и ги отвори, за да му отговори, ала Танър отново я целуна.

— Танър…

— Страхотно беше! — Той изблъска назад маса, за да се изправи. Само да не забрави да се пресегне за патерицата! — Ще ме побъркаш. Дори не мога да се изправя.

— О!

— Състраданието ти е еротично.

— Стискай зъби — потупа го тя приятелски по рамото.

Това го накара да избухне в гръмогласен смях, който не успя да овладее.

— Глупчо такъв!

Той се пресегна и взе патерицата. Като се опираше на нея, помогна да подредят чиниите в миялната машина.

— Благодаря на Бога, че дойде, Лора!

Тя се втренчи изпитателно в него, като очакваше той да добави нещо.

— Сам никога не бих могъл да напълня миялната машина — засмя се той. — Мислеше, че ще кажа нещо друго, нали?

— Ами, проблемът с миялната машина никога не е бил предмет на разговор.

— А аз не съм и сънувал, че ти ще се разведеш. Мислех, че като се омъжиш, ще бъде за цял живот.

— И аз също. — Тя включи машината. — А ти? Какво ще кажеш за себе си? Не мога да разбера защо никога досега не си се женил.

— Имал съм доста работа. Затънал съм в… много сложни операции… ъъъ… За залавяне на мошеници… Какво да ти кажа… Престъпления…

Тя разбра, че той не желае да говори с нея за това. Отговорът му очевидно беше жест на учтивост. Даваше минимум информация и не искаше да каже нищо повече за себе си. Настъпи неловко мълчание, преди тя да запита предпазливо:

— И с какво се занимаваш, за да се прехранваш?

— Разследвам разни странни случаи.

— Като например?

— Ами, например пари, които липсват. Търговия с предмети на изкуството. Хора, попаднали в необичайни обстоятелства. Такива неща.

— Опасно ли е?

— Понякога да.

Тя очакваше от него да каже „не“.

— Какво искаш да кажеш с това „понякога да“?

— Повечето граждани спазват законите, обаче има и такива, които се правят на много умни. Когато ги пипнат, отиват в затвора или им конфискуват незаконната стока. Някои от тях реагират неадекватно: не се смятат за виновни, казват, че нарочно са ги натопили. Всичко това може да се окаже доста опасно.

— А катастрофата, която си претърпял…

— … е разследвана доста внимателно — довърши той.

— От кого?

— От моята организация.

Тя разбра.

— Май не бива да си пъхам носа в тези неща, а?

— Просто няма нищо за разказване.

— Разбирам. — Лора се наведе към бюфета и за една-две минути се възцари тишина, която тя наруши първа: — Още не мога да повярвам, че наистина съм тук.

— Спомням си, когато за първи път те видях в университета. Носеше синя пола, а всички останали момичета бяха с шорти или джинси. Оттогава мислех само за теб. На лекциите по етика седях две редици по-нагоре, така че можех добре да те наблюдавам. Поглъщах те с поглед, а ти даже не подозираше.

— Танър! — прекъсна го тя предупредително.

— Е, не го вземай толкова навътре! Ще ми позволиш ли да те целуна за лека нощ?

— Не съм сигурна, че това ще е разумно.

Очите му се присвиха.

— Мога да се контролирам. Зрял мъж съм. Не се плаши от мен.

— Искаш да кажеш, че в полунощ няма да сбъркаш спалнята ми с банята?

— Обещавам. — Пое тържествено дясната й ръка, сякаш сключваха сделка.

— Добре, като дойде време за лягане, ще ти позволя да ме целунеш.

Тя изтръпна при мисълта за целувката му и по тялото й се разляха тръпки на сладостно очакване.

— Бихме могли да опитаме и сега — подхвърли той.

Тя се стресна и го изгледа с укор. Стана му забавно и продължи да я убеждава:

— Няма да е толкова страшно, ако ми дадеш една целувка за лека нощ сега. Иначе цялата ми вечер ще се развали. Нека да опитаме!

— Танър — поклати глава Лора и силно въздъхна, — наистина насилваш нещата.

— Да, права си.

— Тогава стига.

Той шумно въздъхна. Беше обезсърчен. Изгледаше като несправедливо наказано дете, което я накара да се разсмее.

— Да не ти си карал някой курс по актьорско майсторство, Танър.

— Хм, добре ли изиграх отчаянието? Всъщност никога не съм имал нужда от учител по актьорско майсторство.

Хвърли към нея хитър лисичи поглед и това я накара да се разсмее още по-силно.

Той си спомни за патерицата, чак когато тръгнаха към хола. В него се виждаше разтегателната маса за игра на карти от черешово дърво. Върху нея имаше последен пасианс. Това привлече вниманието на Лора и измина почти час, докато наредиха нов. Накрая тя започна да се прозява.

— Уморена съм след този напрегнат ден. Трябва да поспя — неохотно призна тя.

— Разбира се. Ето сега е моментът да получа целувката си.

— Наистина не трябва да искаш твърде много наведнъж — възрази тя и се нацупи. По-добре е да постигнеш целта си постепенно. Първата вечер целуни ръката, втората — бузата ми…

— Нека гледаме с една-две седмици в перспектива!

— Майка ми казваше, че бързите неща са нетрайни. Всяко нещо идва с времето си.

— Аха.

— А сега ще ме целунеш ли, Танър!

— Ще се брои ли като целувка за лека нощ?

— Точно това ще бъде целувка за лека нощ.

Гледаше я с присвити очи, в които се четеше и подозрителност, и присмех.

— С какво те подкупиха, че да дойдеш тук и да ме измъчваш по този начин?

— Ами с рубини, изумруди и бисери… — Тя млъкна, защото Танър внезапно я придърпа към себе си.

— Трябва да се опра в стената — поясни той, — защото искам да те прегръщам с две ръце…

Тя се хвана на въдицата. Танър опря патерицата до стената и взе Лора в обятията си. Притисна я към себе си и почувства тялото й по много коварен начин.

След това я повдигна леко, като задържа ръцете си върху бедрата й. Това пробуди в нея тръпка на удоволствие и чак сега тя осъзна в какво опасно положение се намира. Но беше толкова приятно…

Танър нямаше представа колко дълго би могъл да я задържи тук, в тази къща, за да бъдат заедно. Трябваше да използва всяка възможност, която случаят му предоставяше. Прегръщаше я, но не бързаше да я целуне. Караше я да чака. Да копнее за допира на устните му.

Той умишлено притисна устните си до нейните, без обаче да ги движи. Тя издаде своите напред в тръпнещо очакване, отметна глава, ала тогава той се отдръпна от нея и каза:

— Трябваше само да се убедя, че са на същото място, където си бяха преди години.

Тя не промени положението си и продължи да стои с отметната назад глава. Замаяна, не чуваше какво й говори.

Той прокара наболата си брада по лицето, по шията, по ръцете й… Топлият му дъх я изгаряше.

— Загубих устните ти. Тук ли са?

Тя едва успя да отговори:

— Тук, по-нагоре…

Когато ги намери, езикът му се плъзна между тях и нежно докосна нейния. Ръцете му с упоение я милваха и по гръбнака й запълзя желанието. То се надигаше постепенно, на вълни и я заливаше цялата, спираше дъха й, подкосяваше краката… Докато цялото й тяло не бе обхванато от възбудата, от нуждата да бъде целувана, галена, милвана…

Внезапно той се отдръпна и прекъсна целувката, като остави Лора почти обезумяла от страст и задъхана. После разхлаби железния обръч на прегръдката си. Свали ръцете й от раменете си, нежно хвана ръцете й и ги целуна.

— Първата нощ — целувки по ръцете — подхвърли той. — И утре ли ще има целуване на ръце?

Лора отвърна нещо неразбрано, като преглътна мъчително. Той я потупа по гърба й, подпирайки се на патерицата, я изпрати до стълбището. Тя се колебаеше и гледаше встрани.

Тогава Танър пожела:

— Лека нощ, Лора.

Той тържествуваше!

Трета глава

Едва когато си легна в тъмната стая, Лора можа да си даде сметка какво я заобикаля. Преди това беше измила зъбите си, бе сплела косите си и сменила ризата с нощница.

Будното й съзнание долавяше някакви непознати звуци, твърде чужди за нея. Първото нещо, привлякло вниманието й през прозореца, бяха останките от някакъв сърф на плажа и палмите, които шушнеха тревожно и се огъваха под нестихващия напор на бриза. Други звуци й напомняха, че къщата е стара и дървена. Тя скърцаше като изоставен кораб, носещ се безцелно сред бурните вълни на океана.

Бе твърде уморена, за да позволи на въображението си да оприличи с нещо някои звуци.

Запита се защо ли, по дяволите, се намира тук. Тя, дъщерята на Фулъртън, Лора, да върши такива необмислени неща! Да остава насаме с мъж, когото не бе виждала в продължение на седем години! Е, добре де, шест години, девет месеца и дванадесет дни! Интересно, как така не успяваше да си спомни откога не е виждала бившия си съпруг, а можеше с точност да каже откога не се е срещала с Танър? Всъщност не се бяха виждали от деня, в който тя се омъжи за Том; Танър Морън бе съсипал целия им меден месец с целувката си! Как бе възможно мъж да целува толкова хубаво? Беше безсилна да анализира случилото се, защото тялото копнееше за ласките на Танър…

Тя се въртеше в леглото под още прясното впечатление на целувката; споменът за нея просмукваше със страст всяка нейна клетка. Какво ли щеше да стане, ако учените успееха да създадат ген, който да удвои танъровия талант да се целува?

Всъщност тя не познаваше достатъчно Танър, за да си позволи да дойде сама в тази огромна лятна вила. Сигурно годините го бяха променили.

Затова пък той целуваше страхотно, целувката, спомняше си тя и потръпваше, докато се унасяше в сън.

Внезапно се чу някакъв режещ звук. Не може да бъде! Светлини от фарове на кола по този пуст път? Дали не бе изстрел? А може би — затръшната врата? Стори й се, че дочува женски смях, но не му обърна внимание, защото опитваше отново да потъне в примамливата мрежа на еротичните си видения…

Танър изчака тя да заспи. Чу как леглото й изскърца, когато си легна, а това възпламени въображението му още по-силно. Едва не запокити патерицата и насмалко не тръгна без нея. Не можеше обаче да избегне скърцането на пода. Той се опря на патерицата и затрополи към стаята си. Остави я до леглото си и отвори прозореца. После внимателно го прескочи, стъпи на земята и потъна в мрака. Разхождаше се, обзет от неприятни мисли.

Все още не можеше да тича. Ала си беше обещал, че това ще стане скоро. Каква ирония на съдбата — само допреди една година се намираше във Виетнам, и то без нито една драскотина, а сега бе почти осакатен от пътната злополука! Чудо бе, че оживя! Вярно, че белезите го загрозяваха. И то точно сега, когато щеше да бъде с Лора. На него обаче не му пречеха — бе благодарен на Бога, че е жив.

… Една слаба жена се беше пъхнала в раздробения автомобил и се бе доближила, колкото й позволявала възможностите, до Танър. Тя го превърза и спря кръвоизливите, като по този начин го спаси от смърт, преди да го измъкнат изпод колата. Говореше му спокойно, обясняваше какво му се е случило. Бе казала кого са повикали на помощ.

Тогава той видя и един мъж, който плачеше. Трябваше да опитат да го спасят, да го измъкнат изпод останките на горящата кола, преди тя да се взриви…

Танър не можа да спи добре през тази нощ. Не чувстваше никаква умора. Лежеше буден и мислеше защо чак сега осъзнава колко пленителен и прекратен е животът. И че не бива да бъде прахосан. Бе получил добър урок от съдбата и си беше извадил поука от него.

А сега Лора бе тук и може би той щеше да има шанс да запълни с любов дарения му от Господ втори живот.

Щеше ли Лора да го обикне?

Събуди се рано. Стана и облече памучна риза с дълги ръкави и обу панталони, които закриха белезите. Не забрави да вземе и патерицата си.

Прегледа писмата, които бяха донесени от пощальона рано сутринта. Някои прочете, а други смачка. Провери компютъра и включените в паметта му системи от кодове, после седна на верандата да пие кафе. Бе обхванат от странно, почти меланхолично настроение.

Ранната априлска утрин — със застиналия в неподвижна леност въздух, вещаеше горещо лято. Лора излезе през кухненската врата и се приближи до него. Косата се спускаше свободно по раменете й. Бе облечена с плътно прилепнала към тялото памучна рокля, чийто лимоненожълт цвят придаваше на очите й странен сивкав оттенък. Усмихна му се, което накара неговото сърце да се свие.

— Недей да ставаш — изрече бързо тя.

— Не предполагах, че си се събудила толкова рано.

— Ранобудна съм и обичам ранните часове. Разбира се, вечер ми се приспива рано и спя непробудно.

— Чух те как похъркваш.

— Колко невъзпитано от твоя страна да го споменаваш! — засмя се тя на шегата.

— Какво ще закусваш?

— Каквото и да е.

— Ето жена по моя вкус! — нехайни, с намек за флирт, думи. Но Танър сведе поглед, така че тя не можа да види колко уязвим е станал, откакто тя пристигна. — Правя най-вкусните вафли на света — заяви той.

— Аз пък — бекон с яйца.

— И как?

— Сега ще ти покажа.

— Добре, тогава ще готвим заедно — предложи той.

Влязоха вътре и докато вадеха измитите и изсушени съдове от миялната машина, Лора попита:

— А кой почиства тук?

— Веднъж месечно идват десетина души от една фирма, които почистват основно. Те минават всичко с прахосмукачка, мият и сменят напрашените калъфи. За такива като мен обаче е направо опасно — седиш, наблюдаваш как работят и току-виж те пообърсали с някой парцал или ти метнали на главата калъф. Но не се тревожи, не са се мяркали от първи март.

Вафлите, които беше обещал, се оказаха замразени полуфабрикати, ала тя само се усмихна снизходително, докато наблюдаваше как той ги слага в микровълновата печка. След това си размениха ролите и той се наведе над печката и започна да гледа как Лора пържи яйцата с бекон. Когато всичко бе готово, двамата седнаха до една малка дървена масичка в кухнята.

— Представи си каква картинка сме — ние двамата тук, сами, закусваме край дървена масичка в уютната кухня…

— Още утре можеш да започнеш да я рисуваш.

— Даваш ми цял ден почивка! — възкликна тя.

— Това е така, защото си необщителна.

— Ако говорим за работа, необходимо ми е да се съсредоточа, да свикна, да се нагодя. Трябва да направя някои скици, за което се нуждая от просторна стая. Имаш ли такава?

— Има едно подобно място, както и статив, който не употребявам — предложи той.

— Направо не е за вярване! Страхотно!

— И мога да наредя всичко така, както ти харесва. Освен това, мога да чертая, да конструирам, да доставям всичко, каквото пожелаеш.

Той се облегна назад, скръсти ръце на широките си гърди и започна да я наблюдава внимателно.

— Добре, при такова предложение бих могла да опитам нещо с коприни в различни цветове и темперни бои. Разбира се, трябват ми и четки, и хубава острилка за моливи. И кадастрон. Ето, това са нещата, от които се нуждае всеки художник — засмя се, защото молбата й беше абсурдна за изпълнение. — Разбира се, щом имаш статив — добави тя, — значи имам всичко, което ще ми трябва през следващите дни. Впрочем, къде е телефонът?

— Ще ти го покажа. — Той събра чиниите. — Направил съм му някои малки подобрения и сега има само два бутона. По този начин телефонът никога не звъни.

— Да не би да си алергичен към звукове?

— Само към губенето на време.

Те разпределиха съдовете в миялната машина, а после Лора го последва в кабинета му. Там той й показа телефонния апарат и обясни как да борави с него.

— За какво е всичко това? И моя телефон има подобен бутон, но това тук направо е абсурдно! Какви са всичките тези приспособления?

— Ами, филтър, проучващо устройство, превключвател и разни други дреболии.

— Проучващо устройство? — Наведе се над него и го погледна внимателно.

— Част от информацията, която получавам, е поверителна.

— Тайна ли е?

— Е, добре, става дума за финансова информация за някои хора и частни телефонни номера.

— Аха. А това тук? — попита тя, като посочи нещо, приличащо на продълговати бутони.

— Естествено, това са бутоните. Ако използваш телефона, трябва лекичко да ги натиснеш. Разбираш ли? Хайде сега да видя как боравиш с тях, за да съм сигурен, че работят. Нали нямаш нищо против?

— Само трябва да се обадя, така ли?

— Можеш да се свържеш, когато и с когото пожелаеш — заяви той с официален тон. Не се помръдна, а само се облегна на стената и целият се превърна в слух.

Стана й забавно и включи високоговорителя, така че и той да може да слуша какво и с кого разговаря.

Докато набираше, Лора се чудеше дали ще се ползва със същата привилегия по отношение на неговите разговори. Не, разбира се, че не.

Бързо се свърза със секретарката си Жанина, която незабавно се обади.

— Лора, това си ти? Как вървят нещата?

— Ами, горе-долу добре. Получих аванс за няколко проекта. Ще бъде интересно. Намирам се с приятели на брега на океана и правя някои от предварителните скици тук. Да ти звъня ли всеки ден около обяд? Проблемът е, че само аз мога да те избирам. Всичко наред ли е?

— Всичко е идеално. Колко време ще си там?

— Добър въпрос… Ще те уведомя друг път. Засега дочуване.

Тя остави слушалката, а Танър, който нагласяваше системата в предишното й положение, каза:

— Не те попитах с какво се занимаваш.

— Работех като художник-декоратор, освен това рисувах портрети, защото това е хобито ми. Напоследък се отдадох на вътрешен дизайн и вътрешно оформление. Също така рисувам върху тъкани, като съобразявам цвета и тъканта за различни модели. Работата е завладяваща, грабва ме с разнообразието си, но все още не съм сигурна, че искам да се занимавам точно с това и занапред. Първата ми голяма поръчка бе за вътрешна декорация на една почивна станция. Там ходят само подбрани висши чиновници. Намира се край езерото Мичиган. Голяма е. А за една друга, по-малка поръчка, ми бяха дали свобода на действие, така че направих от почивния дом идеално местенце за семейни двойки. Нарисувах слънчогледи в трапезарията, тук-там из стаите за гости нахвърлях мечи кожи, а стените на спалните облепих с тапети на цветя. Всичко стана свежо и чисто. Свърших работа и докладвах на собственика. Той намина през моето ателие. Изглеждаше уравновесен и вежлив. Но само докато останахме насаме. Тогава ми каза: „Нещо не сме се разбрали. Когато исках това място да бъде за забавления през уикендите, нямах предвид семейни двойки, а друг вид забавления. Сега разбрахте ли? Трябваше да бъде декорирано за мъже и жени, които не са семейни“.

— Ах ти, невинно дете! — усмихна се Танър. — И какво направи тогава?

— След поредица от изчервявания и заеквания, успях да изрека едно „О!“ и може би след него съм измърморила нещо от рода на: „Ще се погрижа за това!“.

— И по-нататък?

— Първо отидоха по дяволите мечите кожи, после балоните и слънчогледите. Намирах целта на „почивния дом“ за отвратителна, обаче трябваше да поправя грешката си. Промених цветовете, сложих огледала по стените и таваните на спалните и като последна идея на безвкусицата — преплетени палмови клонки. Връх на всичко беше едно малко пиано. Успях някак си да се преборя и с черните плетени шнурчета и със закачалките с пискюлчета.

— Страхотно. А самият той се опита да те свали, нали?

— Откъде знаеш?

— Знам и това, че си му отказала и че той все още те преследва. Така ли е?

— Да. — Тя го погледна, след което попита заинтригувано: — Как наистина може да знаеш? Откъде си могъл да научиш? Това типично мъжки усет ли е? Собственикът има жена и две малки деца. Шеф е на някаква корпорация. И защо се насочи точно към мен? Жена му е много красива. Обича го и мисли, че и той я обича. Защо тогава я мами и скита нагоре-надолу? И защо искаше точно мен? Едва ли съм подходящата любовница. Най-малкото, не съм удобна. Бях много делова и категорична с него. Никога не съм флиртувала и не съм му давала и повод да си мисли подобни неща. Освен това, никога не съм се натрапвала и се чудя с какво съм му направила впечатление. Оттогава предварително се осведомявам какво място ще декорирам. Вече отказах две поръчки за подобни „почивни домове“. И не искам повече никога да се забърквам в такива гадории. Независимо, че приех поръчката от онзи сладострастник, изобщо не се чувствам задължена да спя с него. Работата ми е прекрасна. Получавала съм и награди…

— Може би той е бил изненадан — каза Танър, — че открива жена, която още може да се изчервява и това го е заинтересувало, както и фактът, че не си се съгласила да легнеш с него.

— Забавно, няма що! — присмя се тя. — Казваш всичко това, за да се освободиш от мисълта за него и от предположението, че съм могла да го сваля и…

— Глупости!

— Е, добре де, нали току-що каза, че…

— Ти се държиш на положение по най-професионален начин. И го правиш чудесно, точно както трябва, Лора.

— Ти си мъж. Кажи, защо му е да си губи времето с мен?

— Аз съм предубеден — каза Танър.

Имаше предвид нейната привлекателност или по-точно това, че тя го вълнува по определен начин.

— Така значи, а? Ти мислиш, че каквото и да направи един мъж, все е правилно?

— Не исках да кажа това — поклати глава той.

— Току-що заяви, че си предубеден. А ти тръгваш ли след всяка срещната жена? Влачиш ли се след нея, преследваш ли я?

— Винаги съм подбирал жените, с които съм бил.

— Така ли?

— Мога само да кажа, че се възхищавам на мъжкия нюх към жените.

— А намираш ли ме за привлекателна? — усмихна се тя лукаво.

Думите се изплъзнаха от устата й, преди да се помъчи да ги задържи и това я обърка.

— Страшно много…

— Колко мило!

— Не разбирам какво искаш да кажеш с това: „Колко мило“.

— Знам, че ме желаеш физически, но подозирам, че е имало и други жени, които си водил тук.

Той прекара език през пресъхналите си устни и каза с равен глас:

— Заслужава си да повярваш, че не е било така. Идвали са някои братовчеди и братовчедки с родителите си. Твърде се съмнявам обаче, че те са водили тук любовници — поклати тъжно глава. — Може би затова къщата въздиша и скърца така безутешно. Липсват й хората и любовта им.

Тя се засмя.

— Много хитро го измисли!

— Би могло да се приеме, че е точно така, както ги обясних — позволи си той лека усмивка.

Думите му я отрезвиха, веднага стана сериозна и го погледна по-внимателно — усмивката още озаряваше лицето му. Нежна и подканваща. Това я накара да застане нащрек.

Той отведе Лора в стаята, която отсега щеше да й служи за работен кабинет, и й показа статива.

— На мен ми трябва статив, защото професията ми го изисква. А за какво ти е на теб, Танър?

— Семейството ми имаше нужда от нещо достатъчно високо, върху което да се слагат разни дреболии — ножици, хартийки и други такива неща, за да не ги пипат малки деца. Всички членове на фамилията имат хобита, които включват остри дреболии, с една дума — опасни предмети.

— Колко опасни? Колкото отровни гъби ли? — опита да се пошегува Лора.

— Пушки, ножове, ножици…

— Пушки ли? — изненада се тя.

— Живеем на този бряг от доста отдавна, а мястото е отдалечено и почти необитаемо. Един ден мой чичо се заинтересувал от новостите в оръжейната промишленост. Някои от пушките са с изключително рядка и красива изработка. Притежаваме доста голяма колекция от пушки, която е скрита и добре съхранявана. Вероятно един ден ще бъдат предадени на някой музей.

— Оръжието ме плаши…

— Това е като търговията с пепелянки — прекъсна я той. — Правиш го внимателно.

— … но ако се налага, мога да убия някого.

— Не те съветвам да го правиш.

— Баща ми казваше, че всички трябва да умеят да стрелят добре, защото човек никога не знае какво ще му поднесе животът.

— Напълно логично е — съгласи се той, като кимна с глава.

— И така, мога да прострелям някого, макар че не бих искала някога да ми се наложи. Ужасно се страхувам от такива неща.

— Няма да има нужда нито да се страхуваш, защото просто няма да ти се наложи. Аз ще се грижа за теб.

Като се подпираше на патерицата, той се придвижи внимателно и плъзна ръка около нейното несъпротивляващо се тяло, за да го притегли към себе си. Очите й се затвориха. Тогава той бавно наведе глава и я целуна.

Лора изпита същия вътрешен хаос, същия водовъртеж от чувства, като при първата им целувка. Всяка фибра от тялото й копнееше за неговото. Как би могла да устои на неудържимото привличане? Тя тъкмо отвръщаше на целувката му, когато по някаква неизвестна причина Танър я освободи от обятията си.

Лора не проумяваше защо бе направил такова глупаво нещо. В същия мит той й заяви, че трябва да върнат наетия от нея автомобил.

Тя трябваше да примигне няколко пъти, докато дойде на себе си, и докато осъзнае какво й казва той. Чак тогава успя да попита:

— В състояние ли си да караш? Няма ли шофирането да навреди на краката ти?

— Не се безпокой. Само левият крак ми създава малко затруднения. Десният е вече много добре.

— Да не би да искаш да кажеш, че ще ме следваш с колата си и после ще ме върнеш обратно с нея?

— Бих бил щастлив да го направя.

Той едва се удържа да не се засмее на недоумението, което бе предизвикал у нея.

На връщане към вилата си Морън караше по един черен път край океана, а тя се наслаждаваше на гледката.

— Мисля, че в миналия си живот съм бил пират.

— Минал или паралелен живот? — попита тя.

— Паралелен ли? Не съм си давал сметка за това. Мислех за минал живот.

Погледът му я обгърна ласкаво, докато тя гледаше океана. Вятърът развяваше косите и нагъваше тънката памучна рокля около гърдите й.

— Да бъдеш пират може би е доходно. А какво ще търсиш, Танър, съкровища ли?

— Теб, Лора.

Тя се засмя, сякаш той й досаждаше. А не беше така. Изобщо не бе така!

Четвърта глава

Лора прекара деня в работа сред пълна тишина. В Колумбия получаваше купища поръчки за обзавеждане и вътрешна декорация на вили. Тя беше една от седемте художници-дизайнери, на които се предоставяше и шанса да покажат възможностите си върху тъканите на мебели и стени. Чрез тях еднаквите наглед извън градски жилища добиваха собствено и неповторимо излъчване.

Тя набеляза няколко идеи за рисунки върху тапети в различен стил: от епохата на романтизма — в бледи тоналности, ориенталски — с ярки, почти крещящи цветове и съвременен — наситени, но добре съчетани тонове. И, благодарение на доста богатата подборка от цветните си моливи, започна да експериментира, като си правеше мостри върху скицника, водена от размаха на своето въображение.

Стомахът й напомни, че обядът закъснява. Тя надигна глава и започна да души. Какво ли беше ястието? Остави молива настрана, стана от работното си място и последва приятния аромат, идващ от кухнята, където Танър проявяваше готварските си умения.

— Реших, че чилито ще те привлече — вдигна той глава от малката тенджерка, като усърдно разбъркваше съдържанието й. — Трябваше да измисля нещо със съблазнителна миризма. Господи, каква е тази вглъбеност от теб? Погледни добре, вече си в кухнята, а това не е червена боя, а сос чили! Искаш ли филийка, Лора?

— Да, с топено сирене, препечена в тостера. Доста съм изгладняла.

— Това е от морския въздух.

Настъпи мълчание. Лора не откъсваше поглед от тостера, в който се препичаха филийките с топено сирене. Тя първа наруши мълчанието, когато отхапа приятно препечения сандвич.

— Ммм… — долетя звук от нея.

— Не ми вземай коричките! — предупреди я Танър.

— Ти май си поклонник на тостерите.

— Как разбра? Имахме стара котка, която разпознаваше всеки звук, който издаваше тостерът ни и се понасяше към него. Нямах мания към тостерите, докато не станах на дванайсет години. Тази стара котка ме изкарваше от нерви, като си въобразяваше, че всичко, приготвено в тостера, е за нея!

Лора тъкмо се готвеше да му се присмее, когато се чу глас, който извика:

— Танър! Ела да ми помогнеш!

Лора последва накуцващия Танър до вратата и видя през рамото му слаба блондинка, която триеше крака в изтривалката. Ръцете й бяха отрупани с пакети и торбички.

— Това е съседката ми — обясни Танър, като отваряше вратата. — Я да видя, какво си ми донесла този път?

Този път ли? Значи това беше съседката, която бе изпекла онзи пай? Аха! Съседката, която може би нямаше да сподели готварската си тайна с Лора. Нищо чудно, че Танър се бе засмял, когато й каза за нея. Какви ли тайни разкриваше тя пред Танър?

Другата Жена — тя беше за нея вече с главни букви — погледна към Лора с пренебрежение.

— Наистина се надявам да не сте тук за обяд, защото съм напазарувала само за двама — изрече тя със сладък глас и се усмихна на Танър.

Тя просто демонстрираше пред Лора превъзходство. Превъзходството, че се чувства собственичка и че е на своя територия.

Тъй като беше гостенка, Лора отстъпи назад. На лицето й грейна блестяща усмивка на светска учтивост.

— Е, заповядайте! — каза тя на натрапницата. — Вие ли направихте ябълковия пай? Или може би тортата?

Тя измисли „тортата“ и беше доволна от хрумването си.

— Тортата ли? — Хубавичкото лице на жената побледня. — Няма никаква торта. — С преднамерена учтивост и пренебрежение тя продължи към кухнята и влезе с подчертана фамилиарност.

Съвсем съзнателно Танър не попита за несъществуващата торта. Само се усмихна под мустак. Лора му хвърли бърз поглед, което го накара да се изкашля, сякаш нещо гъделичкаше гърлото му.

— Лора, запознай се. Това е съседката ми Памела Хауърд. Пам, това е моята гостенка Лора Фулъртън.

— Гостенка?! — Поразена, Памела млъкна и прониза Лора с присвити очи.

— Съученици сме — с удивително спокойствие обясни Лора.

— Забелязала съм, че стари моми на пределна възраст търсят съученици, които не са женени.

— И до какви изводи стигнахте след изключителните си наблюдения? — любезно се поинтересува Лора.

— Хайде да отидем на плажа — обърна се Памела към Танър, пренебрегвайки Лора. — Имаш ли някакъв термос за виното? Виж, донесох ти любимата марка вино.

— „Лунна светлина“?!

— Не, „Шабле“… — намеси се Лора с вид на познавач, като не сваляше от лицето си приятелската усмивка, която вбесяваше Памела. — Не е лошо, стига да е достатъчно сухо. Но имаме и малко червено вино за лютите чушлета, нали, скъпи?

Беше направо нахално от нейна страна. Танър обаче се забавляваше. Реакцията му на нейното „скъпи“ не закъсня.

— Ами да попитаме Пам дали не би желала да обядва с нас, нали, мила? — отговори той достатъчно съобразително.

Имаше ли оттенък на колебание, когато наблегна това „мила“? Проклетникът му! Кой от възможните отговори на поканата щеше да избере Пам? Разбира се, не „не“-то.

Ето защо Лора се усмихна още по-лъчезарно и възкликна:

— Настоявам! — После се обърна към Памела и я замоли: — О, наистина, останете! Ще бъде толкова забавно!

Памела мигновено прие, което накара веселите искри в очите на Лора да пламнат по-силно.

Тя изящно подреди приборите и накрая покани Пам и Танър на масата като същинска домакиня.

Пам неуморно бъбреше за неща, за които Лора не знаеше нищо. Танър се намесваше от време на време като страничен слушател. Той се забавляваше, а очите му търсеха тези на Лора.

Когато Памела се помъчи да ги шашне с френския си, Лора разсеяно поправи граматиката й, докато вадеше парче месо от фурната и го разглеждаше старателно, присвила вежди.

Съседката не посмя да остане много дълго. Тя настоя Танър да й помогне да я изпрати до вкъщи, но той показа патерицата и безпомощно разпери ръце.

В замяна на отказа му Лора предложи на драго сърце помощта си, даже настоя, но Пам не й обърна никакво внимание.

— Брей! — цъкна с език Танър, след като тя си тръгна. — Никога не съм допускал, че можеш да намериш общ език с Памела. Притеснявах се, че ще те направи на две стотинки.

— В общежитието на университета живях в една стая с Таби. Може би си спомняш Таби Котката? Тогава изкарах при нея един курс по котешки маниери, който трая шест седмици. Тя ме зърна на летището в Чикаго, така че изкарах още един опреснителен курс. Също тъй разбрах, че тя се е подмладила поне с три години, макар че е по-голяма от мен с две. Пит пътуваше със същия полет. Обади ли ти се? — попита тя Танър. — Защото каза, че ще ти звънне. Знаеш ли, този невинен човек е само на трийсет, а аз го оставих в привидно нежните котешки лапи на Таби! — Тя се хвана за главата, после продължи: — Те и двамата пътуваха за Маями. Страх ме е да си представя какво се случило после! Горкият Пит!

Танър се засмя, после изведнъж стана сериозен и тръгна към кухнята. Лора го последва и двамата разтребиха масата.

Внезапно той се протегна да вземе нещо. Тогава ризата му се измъкна и Лора видя грозните белези, които минаваха от корема му и се спускаха надолу лявата страна, като очевидно продължаваха и по крака му. Тя внимателно сложи ръка върху тях. Той потрепери от допира й.

— Танър, би било хубаво да се съблечеш, да се събуеш по бански и да оставиш малко да те напече слънце и да те лъхне свеж въздух. Но не дълго, защото новата ти кожа е още много нежна и не бива да я излагаш на слънце продължително. Може би е най-добре да легнеш малко на сянка.

— Може да поседя малко на сянка на верандата. Ела с мен да си побъбрим.

— Не ми се говори. Ще легна да поспя. Предполагам, че това е от морския въздух. Спах като умряла цялата нощ, а пак ми се спи.

— Радвам се, че не те отблъсквам — каза той меко.

— О, не. Била съм доброволка санитарка в хирургическо отделение и не ми е неприятно от рани или белези.

Той силно почувства нейното присъствие, докато вървяха към верандата. Беше малко притеснен и нервен. Съблече ризата си и я простря на пластмасовата облегалка на двойния шезлонг. После се отпусна в него и потупа по другата страна подканващо.

Тя помисли, че не бива да седи в такава близост до него! Бе прекалено опасно! Въпреки това, запази самообладание и седна до него.

— Трябва да ходиш по бански — напомни му Лора.

— Ей сега ще се преоблека.

Когато след миг се върна, Лора едва сдържа потръпването на тялото си при вида на страшните белези по бедрото му.

— Това е цял учебник по практика за хирург — започна той, като й показваше и леко докосваше извития разрез. — Високо ценя артистичната работа на хирурга — той успя да направи най-чистия шев, като ми причини възможно най-малката болка.

Мислеше, че ако свикне да гледа белезите му още отсега, навярно би могла да свикне.

Лора погледна със същия интерес и към гърдите му, където имаше разкъсване от отделилото се неуправляемо кормило и бронята на колата.

— Ти всъщност виждал ли си лекаря? — попита тя. — Виж колко умело е зашил това разкъсване. Ти си попаднал на гениален хирург. Да не би да е бил твой познат?

— Просто уцелих добра лекарка. Така се случи, че през онзи ден тя е била дежурна в болницата.

— Имаш ангел хранител.

— Вече започвам да вярвам в това.

— Радвам се, че си оживял. — Като се наведе над него, тя нежно започна да целува белезите.

— И аз също…

Тя се отдръпна и се изтегна до него.

— Лора… — Обърна се на лявата си обезобразена страна, като я скри от нея. — Не мога да повярвам, че си тук. Толкова пъти съм си го пожелавал в мечтите! Толкова съм копнял да те намеря до мен, че сега не мога да повярвам на очите си!

— О, Танър…

— Желая те, Лора!

— Това малко ме плаши.

— Не се плаши от мен — настоя той.

— Не се страхувам от теб, а от себе си. Не съм сигурна дали нашето взаимно привличане е истинска любов, или само силно желание. Чувствата ми са объркани, когато съм край теб, и не съм сигурна, че истина съм готова да ти принадлежа. Току-що започнах да се уча на независимост. Тежко и отговорно е да управлявам сама делата си, сама да вземам решения и сама да поемам отговорността. Завърших университета и веднага се омъжих. Съвсем скоро започнах да изпробвам работоспособността си, която, както разбрах, е неизтощима. А това е интересно. Добра съм в областта си и… Аз… Колебая се дали ще мога да се откъсна от работата…

— Намираш ли, че те откъсвам от нея?

Танър говореше пресипнало и повдигна незасегнатата си дясна ръка. Пръстите му отметнаха кичур коса от лицето й.

— Ти наистина си нежен, Танър. Защо ли си мисля, че се опитваш да ме прелъстиш?

— Не си го мисли — усмихна й се и обясни: — Само ти показвам, че пробуждаш желание у мен и че те искам.

— А не допускаш ли, че аз бих могла да те прелъстя?

— Няма да се дърпам — каза той с усмивка, в която имаше нещо порочно.

Наведе се и я целуна. Когато устните им се разделиха, Лора успя да види как очите му се замъгляват от болезнена страст.

Тя едва успя да поеме дъх, когато той отново я целуна. Пръстите й се заровиха в буйните му коси и гърбът й се изви назад, когато тя доближи своите до неговите гърди. Ръката му се плъзна по врата й надолу, в дълбокото деколте на роклята й и силните му пръсти обхванаха стегнатите й заоблени гърди. От гърлото му се изтръгна стон на желание.

Страстта му бе дотолкова силна, че бе готова да експлодира, но Лора все още не бе подготвена за последиците от една връзка с Танър.

Отдръпна се и той се намръщи и запротестира, а ръцете му не пожелаха да я пуснат. Щеше да бъде приятно да остане с него в това положение — телата им слети в прегръдка и милвани от лекия морски бриз…

Все пак тя стана от шезлонга и успя да се овладее:

— Мисля, че ще е най-добре за мен, поради създалите се обстоятелства, да направя един дълъг крос по плажа. Колко жалко, че ти не можеш да дойдеш. Но съм убедена, че ще настъпи време, когато ще можем да се надбягваме.

Той беше повдигнал коляно и й препречи пътя с крак, като я наблюдаваше. Как можеха сините му очи да гледат толкова ласкаво? Гласът му сякаш я помилва:

— Щом реша, че съм се възстановил достатъчно, ще ми позволиш ли да те догоня?

— Може би — подхвърли тя и му отправи съблазнителен поглед.

— Това ще бъде стимул за по-бързото ми възстановяване.

Думите му прозвучаха като обет и събудиха у Лора чувствена тръпка, която пропълзя през цялото й тяло.

Тя се качи в стаята си, за да обуе късите си панталони. Не успя обаче да открие подходящи еспадрили. Тогава реши да потича боса по мократа плажна ивица.

Когато излезе от стаята и слезе долу, Лора намери Танър опрян небрежно на патерицата си. Чакаше я в дъното на коридора. Тя леко се усмихна, но във върнатата към нея усмивка можеше да се усети изчакване на похитител, дебнещ своята жертва. Прочете го в очите му. Той почувства как тялото й потръпва. Искаше да започне да я преследва. И… да я хване.

— Трябва да ме целунеш за довиждане — каза й със съвсем естествен тон.

— Мислех, че целувките са само за лека нощ.

— И за довиждане — промени той правилата.

Тя повдигна въпросително вежди, което предизвика лукавата му усмивка, за миг проблеснала на лицето му.

— Досега се целувахме само за „лека нощ“ и „здравей“ — пропя той монотонно. Владееше се.

— Не съм го приемала така — промълви тя.

После тръгнаха един към друг и когато се срещнаха, Лора вдигна глава към него и затвори очи. Нищо обаче не се случи. С премрежен поглед видя как Танър я наблюдава. Беше много сериозен. Тя отвори очи и го погледна със същото сериозно изражение. Прегърна го и докосна раменете, врата, лицето му. Чак тогава устните им се сляха.

Целувката бе зашеметяваща. Ръцете му я обгърнаха и притиснаха в железен обръч на жадувана ласка. Целият гореше от страст и се наслаждаваше на усещанията, които тя будеше у него. Ръцете му милваха тялото й — тъй меко и женствено, плътно долепено до неговото…

Накрая той вдигна глава, за да поеме въздух и, преди да погледне към нея, изстена. Усмихваше се тъжно:

— Бягай! Бягай, докато не е станало нещо!

Тя го послуша, защото вече едва се контролираше. Почти залитна към вратата, непохватно я отвори, и накрая буквално изхвръкна на верандата.

Той наблюдаваше с пламнал поглед как Лора стои и диша тежко, постепенно идвайки на себе си. После тя се огледа, като опитваше да си спомни защо се намира на верандата.

Да потича ли? Тялото й се колебаеше. Не. Тичането бе последното нещо, което то искаше. Желаеше само да се върне при Танър и да изпита всички негови целувки.

Защо ли реши да тича? Докато опитваше да си даде сметка защо се намира отвън, съзнанието й заповяда да продължи да слиза по стъпалата надолу и да тръгне по безлюдния път. По навик тя се огледа за коли, преди да пресече шосето, макар че откакто бе тук, никога не бе виждала по него да минават превозни средства. После продължи към плажа.

Не беше свикнала с безкрайността и еднообразието на пустите плажове, противоположност на градските блокове и магистрали. Затова отиде доста далече и трябваше дълго да върви обратно. Изкачи се на пътя, който се виеше над плажа и уморено закрачи по него.

Тогава Танър я откри. Бе излязъл с колата, за да я търси. Лора се строполи в колата с благодарност. Това бе друго порше, заменило катастрофиралото.

— Трябваше да ми оставиш знак — каза Танър. Той не й се скара. Дори не спомена колко е бил обезпокоен, когато е видял, че тя не се връща толкова дълго. — Следващия път — добави той — трябва да прецениш докъде ще стигнеш. Помни, че трябва да изминеш на връщане същото разстояние.

— Добре, че ми каза!

Лора лежеше по гръб на задната седалка, невероятно изтощена, и пиеше портокалов сок от каната, която й бе донесъл. Пътуваха, мълчаливо. Поуспокои се. Беше доволна. Танър все още се съвземаше от безпокойството си заради дългото й отсъствие.

— Потърси кучето — наруши тя първа мълчанието.

— Какво куче?

Той забави малко скоростта и огледа местността с присвити очи, ала не видя никакво куче.

— Мисля, че някой го е изхвърлил или се е загубило. Черно куче. Нещо като коли. Има някакъв нашийник, но аз се страхувам от кучета и затова не посмях да го огледам внимателно. Наоколо обаче няма къщи, нали? Май просто чакаше на пътя.

— Ще видим.

Докато оглеждаха, и двамата мълчаха. Той кара много бавно, ала не видяха кучето.

— Сигурно си е отишло — подметна той несигурно.

— Нека да се върнем и да хвърлим още един поглед.

Танър направи обратен завой, за да продължат издирването.

— О, Танър… — Усмивката й го разнежи, той спря колата и се обърна да я целуне. Докато повдигаше брадичката й, тя запита: — Това целувка за здравей ли е?

— Не, тази се казва „аз съм до теб“.

— Почувствах я като целувка „здравей“.

— Все още не си получила „аз съм до теб“, а вече искаш друга — засмя се той.

— Ами, аз помислих… — В очите й горяха палави искрици.

Трябваше да пообиколят доста, докато намериха кучето. То се беше свило на кълбо в една малка падина до пътя. Там, сред мрака, черната му козина напомняше тъмна сянка.

С доста усилия го придумаха да влезе в колата. Преди да се покатери на задната седалка и да седне, то погледна още веднъж към пътя. Очите му бяха посърнали, но гледаха умно.

— Дали не е болно? — попита Лора загрижено.

— Мисля, че само е гладно. За всеки случай още сега ще го заведем при Хенри, ветеринарния лекар, и ще го помолим да прегледа горкото глупаче!

Ветеринарният кабинет се намираше в стара стопанска сграда. Виждаха се многобройни колибки за кучета, а в двора имаше дори един козел. До оградата се доближиха два коня, за да видят кой е дошъл. На вратата ги посрещна цяла сюрия котки.

Хенри приклекна и започна да говори на кучето. А то изглеждаше неспокойно и се оглеждаше на всички страни. Дадоха му вода и то я излочи наведнъж. Тогава Хенри му сипа в паничка малко суха храна. Кучето беше страшно гладно.

— Кучето е порода шотландско коли. Няма никакви наранявания — обясни Хенри, след като го прегледа. — Не се вижда и патронче с адрес или телефон, за да намерим собственика му. Има само каишка против бълхи и тя е много странна. Козината му не е лоша и всички зъби са си на мястото. Това е младо и красиво животно. Къса ми се сърцето като го гледам — хората мислят, че животните могат да оцелеят сред природата. Може и да е загубено от някого, обаче не се е получавало съобщение, че наоколо се е загубило куче. Ще направя справка. Благодаря, че го доведохте. То ще си намери стопанин.

Танър и Лора бавно излязоха, ала когато понечиха да влязат в поршето, кучето издаде някакъв гърлен звук. Това не бе нито скимтене, нито жалостен хленч. То само ги гледаше с надежда. И двамата спряха и рязко се обърнаха, а после се спогледаха с усмивка.

— Ще му сложа една инжекция за всеки случай и можете да го вземете — весело се засмя Хенри.

— Е, вече имаме и куче. Нали, Лора? — Танър нежно я прегърна през раменете.

Пета глава

След като се върнаха във вилата на Морън, те изкъпаха кучето. То стоеше мирно и водата не го притесняваше. Танър съблече ризата си и първо изплакна кучето. Лора държеше маркуча и стоеше малко настрани, докато Танър търпеливо сапунисваше колито.

— Разкошно е! Никога не съм допускал, че мога да кажа подобно нещо за куче. Сигурно някой го е загубил. Никой не захвърля ей така скъпо породисто коли.

— То непрекъснато гледа към пътя — забеляза Лора.

— Да, наистина.

— Танър, никой от нас няма нито място, нито време за куче. Тази промяна не е здравословна за него. Може да се привърже към нас, а след това да се наложи да отиде при някой друг. Няма съмнение, че е вярно куче. Виждаш ли, то търси с поглед хора в автомобил, вероятно, за да се върне при тях.

— Когато разпуснат учениците след около един-два месеца, вилата ще се напълни с моите малки втори и трети братовчеди и братовчедки — обясни той, за да я успокои. — Тогава кучето ще може да си избере нов стопанин. Даже аз бих желал да го задържа.

Танър започна да бърше козината на колито със стари кърпи. След това го среса. Докато траеше цялата процедура, кучето стоеше неподвижно.

— Как да го наречем?

— Не знам дали изобщо трябва да му измисляме име — отговори Лора замислено. — Ами, ако следващият стопанин му даде друго име? Не е много добре да се сменя името на куче, защото то трудно запомня.

— Хайде да му викаме Дог.

И точно тогава, като че ли кучешкото име се отнасяше за нея, се появи Памела. Красиво облечена. Сресана безупречно, тя бе сложила лятна рокля и обувки с високи токове. Спря се, когато видя Лора, и попита рязко:

— Вие още ли сте тук?

Лора не знаеше какво да отговори. Да, тя все още беше тук.

— Здравей, Пам, искаш ли да си вземеш куче? — попита Танър.

— Ау, Танър! — възкликна тя възмутено и затвори очи. — Облечи си ризата!

— Разбира се, веднага — смути се той и веднага намъкна ризата. — Сега всичко е наред, Пам.

— Така вече е добре — погледна тя към него. — Мисля, че бихме могли да излезем в града и да вечеряме заедно.

— Съжалявам — усмихна й се той. — С Лора имаме други планове. Благодаря за поканата.

Памела изгледа студено Лора, от което тя вероятно трябваше да се притесни. След като побъбри за около минута и се посуети, натрапницата си отиде.

— Доста странно нахлуване, когато ти си тук — каза Танър. — Интересно е човек да наблюдава Пам при подобни обстоятелства. Не съм допускал, че може да е толкова груба с теб. Нима е възможно човек на тази възраст да бъде такъв? Много й пука за белезите ми!

— Работила съм с пациенти, които също имаха ужасни белези или незаздравели още рани след операции. Всички свикват много трудно с мисълта, че са загрозени или обезобразени. Дори когато е временно. Затова са по-чувствителни и даже стават мнителни. Вярвам, че Памела не е искала да те оскърби. Тя само ревнуваше, че си гол, макар и само до кръста, и си с мен, а не с нея.

— Как може да я защитаваш?

Той спря да реши козината на кучето и се обърна към Лора.

— Правя това твърде неохотно. Но тя те желае и това показва, че има великолепен вкус.

— Мерси.

— Съседката ти те пожела по време на… моя престой.

— Престой ли? — засмя се той. — Харесваш ми.

Лора се усмихна, наблюдавайки големите силни ръце на Танър върху кучето.

— Много си мил, Танър.

— Дог сигурно е уморен и гладен. Вероятно лапите му са напукани от пясъка. Хенри ми даде някакъв крем. Още няколко дни и кучето ще се съвземе.

— Мисля, че с него ще излезе късметът на някое дете. — Тя улови погледа му и се усмихна. Дразнеше го.

Колко странно, мислеше Лора, че един мъж може да бъде толкова чувствителен, и то при положение, че е водил живот, изпълнен с потенциални опасности. Танър наистина имаше нежна душа. Загрижеността за загубената животинка го доказваше по неоспорим начин.

— Защо се занимаваш с такава особена работа? — попита Лора, изненадана от самата себе си и от странната смяна на темата.

— Имам гражданска съвест.

— Да преследваш и ловиш престъпници! И ти наричаш това „Гражданска съвест“?

— Точно така. Аз съм за законност, ред и спазване на гражданските и човешки права.

— Обичам те, Танър! — възкликна тя във внезапен порив.

— Знам — усмихна се той.

— Тук съм само два дни и две нощи. Как тогава си могъл да разбереш, че те обичам?

— Любовта е нещо по-силно от секса — изрече той добродушно. — Ти остана при мен. Дойде тук и не искаше да си тръгваш, но все още не си ми повярвала. Мисля, че си на път да го сториш, ала се страхуваш. Ти явно приемаш отдаването така, сякаш придумват жертвена девойка да се гмурне в лавата на действащ вулкан — засмя се, обръщайки към нея глава, като продължи да разресва кучето.

— Действащ вулкан ли? — прецени тя сравнението. — Да, да, точно на това прилича!

— Никога не съм познавал жена, която да се целува така отчаяно и безпомощно. Лора, ти накара косите ми да настръхнат! Освен това, предизвика у мен някои интересни усещания.

— Много чувствителен си бил!

— Към тебе специално, да.

— Тогава сигурно усещаш това невероятно привличане между нас? С никой друг не съм преживявала подобно нещо. Направо ме изплаши.

— Не се страхувай от мен, Лора!

— Бас държа, че такива думи се казват на всички жертвени девойки — намръщи се тя. — Ако си застанал на ръба на кратера на действащ вулкан, как би могъл да останеш жив? Кажи, за бога?

Той не отговори, но я обгърна с безкрайно нежен поглед. Вълна от чувства обля Лора най-изненадващо, после премина през всяка нейна клетка и я възпламени цялата.

— Чел ли си някъде — запита тя несъзнателно, — че ние всъщност сме само групи от атоми, които се привличат със силата на магнетизма си?

— Как можа да измислиш подобно нещо точно сега? — засмя се той.

— Ами, моите атоми вече вибрират.

— Това наистина е нещо сериозно. Дано да съм добре защитен, когато се взривят.

— Мога и да изригна като въпросния вулкан. — Гласът й бе съвсем сериозен.

— Ще помисля. Току-виж реша да рискувам.

Тя го видя как става и помисли, че тръгва към нея, за да я вземе в обятията си. Трепереща при мисълта за това, Лора нетърпеливо чакаше.

Той обаче погледна часовника си.

— Какво пък, след твоя изтощителен крос и грижите за Дог, май е крайно време да хапнем. Искаш ли да отидем към Миртъл Бийч и да потърсим някаква риба?

Храна?! Той можеше да мисли за храна точно сега? Колко досадно!

— Чудесно! — скочи тя на крака и пое към къщата с едва прикрито раздразнение. — Ще се преоблека. — Но още не бе изминала и две крачки, когато спря и се обърна: — А какво ще правим с Дог?

— Той знае, че трябва да остане тук. Можем да го заведем на предната веранда. Ще му сложа храна и вода и ще му постеля едно чердже. Така ще може да наблюдава пътя.

Тя точно се канеше да отговори нещо саркастично, когато със смайване съзря как Танър прибира маркуча. Беше хвърлил патерицата на земята!

— Танър? Та ти можеш да вървиш без патерица?! Това наистина беше чудо!

— Вече не се страхуваш от мен, така че мога да се отърва от това проклето нещо — ухили се той.

— Да не би да искаш да кажеш… че…

— Звучи правдоподобно. Не исках да се плашиш от мен. А ти щеше да помислиш, че ще ти досаждам, като се качвам горе. И щеше да си много по-бдителна. Освен това, си съвсем сама с мен сред пущинаците на южнокаролинския бряг.

— И ти претендираш за цивилизованост! Хитруваш на дребно, пират такъв, мошеник! — извика вбесена тя.

— О, не, не позна. Просто си давам сметка за някои неща и съм по-проницателен. Възнамерявах после съвсем честно да си призная. Но хрумването ми беше блестящо! Пит се обади от летището и съобщи, че идваш при мен.

— Той ми каза, че също ще намине…

— Излъгал те е. Съобщи ми, че ще дойдеш ти. Имах само няколко часа на разположение, за да измисля нещо, с което да те задържа. Ако не се беше съгласила да останеш, можех да се превърна и в инвалид.

— В инвалид ли?

— Бях на път да „осакатя“ и другия си крак. Какво по-лошо от това, да си болен, недъгав, да си неспособен да се грижиш за себе си… Само по този начин можех да превзема състрадателното ти сърце.

— Добре, негоднико! Ти нали не очакваш да подскоча от радост при подобна вест? А ти си изпитвал удоволствие дори само от това, че станах зрител на твоето тъпо представление!

— Казах ти, че съм добър актьор. И никога досега не съм желал толкова силно друга жена. Затова просто пуснах в ход вродения си актьорски талант.

— Плашиш ме.

— А ти ме объркваш, Лора.

— Така значи… Можеш да ходиш и без патерица. — Тя въздъхна с видимо облекчение.

— Да, обаче още не мога да тичам. Честна дума! Освен това, трудно се качвам по стълби. Е, мога да ходя по плажа. Първата нощ, когато ти заспа, стигнах доста далече — почти дотам, докъдето и ти.

— И не забеляза кучето?

— Не съм търсил. Просто се разхождах и опитвах да се успокоя от целувката за лека нощ. Тя ме влуди. Може би кучето ме е видяло как минавам и как си скубя косите от отчаяние.

— Много смешно, Танър! Чувството ти за хумор е направо отвратително!

Навлязоха в Миртъл Бийч, където гъмжеше от туристи. Вечеряха в един от най-добрите ресторанти и прекараха чудесно. Цели три часа бъбриха и се наслаждаваха на храната и взаимната си компания. Спомняха си, спореха, смееха се. Поднасяха си един на друг хапки от панираните скариди… И когато нощта приближи, се върнаха във вилата.

Дог все още стоеше на верандата. Той се изправи и заситни след поршето, докато то заобикаляше къщата. Когато колата спря и те слязоха от нея, кучето отиде при тях, радостно замаха с опашка и ги загледа настойчиво. В поведението му имаше нещо приятелско. Танър и Лора му заговориха един през друг. Танър го погали, макар че Лора още се страхуваше и не смееше да го пипне.

После колито се върна към бдението си, а те влязоха в къщата. Танър веднага отиде към кухненската мивка и старателно изми ръцете си. За Лора това бе любопитна гледка. Когато се пресегна за кърпа, на нея й стана забавно. Той видя как го наблюдава и побърза да обясни:

— Когато си получавам целувката за лека нощ, искам да вдишвам твоята миризма, а не тази на Дог.

— След днешното къпане, той сигурно мирише на парфюмериен щанд.

— Не е точно така. Не че мирише лошо, но все пак е кучешка миризма. Дог е мъжкар. И аз също — добави той, отметна назад глава и се засмя.

— Обзалагам се, че вървиш неотстъпно към целувката за лека нощ.

— Разбира се, неизбежно е. — Той бършеше ръцете си много старателно, със съвсем сериозно изражение на лицето.

При последните му думи тя изтръпна. Опита да оближе пресъхналите си устни, но преди да успее да го направи, Танър започна да я целува и я взе в прегръдките си.

Целуваше я нежно и страстно. Зави й се свят и коленете й се подкосиха. Това изцяло затрудни дишането й. В мислите й настъпи пълен хаос и тя се предаде на чувствените тръпки, които разтърсваха цялото й същество.

Изведнъж той я отблъсна лекичко и нежно целуна ръцете й — сценарият от миналата вечер се повтаряше! След това й пожела „лека нощ“…

Като насън тя бавно се заизкачва по стълбата към стаята си, ала внезапно променила решението си, слезе обратно. Той стоеше прав и я наблюдаваше. Какво ли щеше да предприеме? Може би щеше да й позволи да го прелъсти. А може би отново щеше да я изпрати да спи. Реакциите му бяха непредсказуеми и тя вече не се притесняваше за него, а за себе си!

Желаеше го. Искаше той да лежи в обятията й. Да го накара да се любят. Сигурно щеше да бъде толкова… хубаво. Но той мислеше за далечното бъдеще, а тя се беше оставила на желанието си. Не можеше ли да се намери някакъв компромисен вариант?

Винаги я бяха учили, че жената трябва да бъде съвсем недостъпна, когато е влюбена, а не да се държи като прелъстителка. А той я чакаше да се предаде, чакаше тя да го пожелае и да му го покаже…

Той обаче продължаваше да стои и да я наблюдава.

Лора изправи гордо глава и бързо се качи в стаята си. Като подвластна на някаква магия, тя започна да ходи напред-назад. Слушаше шума на вълните, воя на вятъра, люлеещ палмите, непознатите звуци на старата къща, колата, която минаваше по шосето… Кола?!

Това май не беше първата кола, която бе чула да минава оттук, откакто бе дошла. Странно! Цивилизацията все още съществуваше.

Тя загледа отражението си в огледалото и реши, че изглежда ужасно. Косата й бе сплетена на плитчици, бе облечена с размъкната тениска и къси памучни панталони с разхлабен ластик. Мили боже!

Ами ако Танър реши да се качи и още веднъж да й пожелае лека нощ?

Съблече тениската и панталоните и извади един копринен комбинезон в морскосин цвят с дантели. Облече го вместо нощница. Разплете косата си и я среса назад, като й върна копринения блясък. Сложи си малко сенки за очи и червило.

Тогава се усмихна на образа си в огледалото и събра устните си във въображаема целувка. Не биваше да е мърлява! Пристъпи към леглото и се намести между чаршафите. Беше готова за сън. Заспа почти веднага, макар че опита да стои будна, като се вслушваше в нощните шумове. Чакаше Танър…

Призори Лора се намери омотана в чаршафите, комбинезонът също се бе усукал около нея и съжали, че не си е легнала с тениска. Изтегна се в леглото. Бе раздразнена и отправяше сърдити мисли към Танър.

Все пак, тя гореше от желание и точно това я бе изненадало най-много. Беше се съгласила да остане с Танър. В неговата вила. А единственият мъж, с когото бе спала досега, беше Том… Никога не бе обръщала внимание на начина, по който я любеше бившият й съпруг. Ето защо и никога до този момент не се беше изкушила да опита с друг мъж… Но само до този момент!

И ето, че сега цялата гореше от страст, а Танър изчакваше. Изведнъж, прогонила условностите и задръжките, й хрумна най-простата и вярна мисъл. Трябваше сама да го прелъсти!

Как ли се прелъстява мъж, питаше се тя. Вкусно приготвено ядене, приглушени светлини, разхлабени презрамки… Точно така! Да, тя щеше да го прелъсти!

След като взе решението, скочи от леглото и разхлаби презрамките на комбинезона си, така че да може да се движи свободно. После прегледа дрехите си. Сред тях обаче не намери нищо подходящо. Тя влезе в килерчето и започна да рови сред дрехите. Там имаше доста вехтории и дори — купа, пълна с най-различни евтини украшения.

Но никъде в това практично килерче не можа да намери дреха, която и при най-добро желание би нарекла сексапилна.

Едни стари бански бяха единственото, което ставаше за целта, ала времето през април не беше за плаж. Така че изключи възможността да използва избелелите бикини. Очевидно прелъстяването щеше да бъде проблем. Дочу звук от минаващ камион. Миналата нощ бе чула автомобил, а сега — камион. Явно цивилизацията нахлуваше и се натрапваше.

Преди много години един преселник в Индиана се бе придвижил на запад, само защото друг се беше установил на дванайсет мили от него и бе нарушил спокойствието му.

Тя си облече рокля с гол гръб и слезе долу. Двама мъже тъкмо оставяха някакви кутии в стаята, която й служеше за работен кабинет. Нямаше нужда от цялата стая, разбира се, ала от страна на Танър направо беше нахално да слага кутиите тук, след като другите стаи бяха свободни.

Влезе в кухнята и съзря готово тесто за палачинки. Почувства остър глад и помисли, че както яде, ще й се наложи да си намери някоя по-широка рокля.

След това сложи масата и изпържи палачинките. Заслуша се в дълбокия глас на Танър, който говореше с доставчиците. Дали когато осъзнае, че е бил прелъстен, в гласа му ще се почувства! Малко търпение и щеше да разбере!

В тази скърцаща къща, сред осеяно с къщи крайбрежие, тя се почувства изведнъж като пират. „Йо-хо-хо и бутилка ром!“

Ром! Ето, точно това беше липсващата съставки за процеса на прелъстяване. Как можа да забрави!

Когато Танър влезе в кухнята, завари Лора качена на стол и пъхнала глава в един шкаф.

— Какво правиш? — попита я той.

— Търся ром.

— За закуска ли? — изненада се той.

Тя измъкна глава от шкафа и отправи към него ленива, загадъчна усмивка.

— Никога ли не си поливал палачинките с ром?

— Е, понякога — отвърна той с овладян тон.

— Имам изненада за теб. Нека малко да го ударим на живот. — Тя се усмихна примамливо.

— И аз имам нещо за теб! Сега ли да те изненадам или след закуската?

Предоставяше й право на избор.

— Нека да бъде след закуска. Всичко е готово, така че най-добре първо да хапнем — продължаваше да се усмихва тя, като мислеше, че окажат ли се веднъж в леглото, ще пропускат колкото си искат закуски.

Стори й се, че Танър е станал малко по-неспокоен. Дали подозираше, че възнамерява да го прелъсти? Изглеждаше нервен и двамата почти не разговаряха, докато се храниха. Танър остана доволен от добавката на ром и се съгласи, че така са по-вкусни. Лора му се усмихна и сведе очи.

По време на закуската Танър внимателно я изучаваше, като опитваше да прецени държанието й. А тя се държеше така, сякаш се бе опила от малкото ром. Освен това, се безпокоеше от реакцията й, когато види поръчаните от него неща.

Но Лора настоя първо да почисти кухнята.

— Няма нищо по-неприятно от това да влезеш в неразтребена кухня — настоя тя и побърза да смени темата, като попита: — Дог нахранен ли е?

— Много отдавна, поспаланке!

— Той още ли е тук?

— На верандата е и наблюдава — кимна Танър.

— Предполагах, че колата от миналата нощ…

— Кола? Ти си чула да минава кола? Къде?

— Ами да. Когато си лягах. Мисля, че трябва да се преместим на някое по-затънтено място, приятелю. Тук започва да става много шумно.

— Каква точно беше колата? — рязко попита тон и се намръщи.

— Не забелязах, само я чух, че минава. В края на краищата, това не е частен път, нали? Помислих, че може би са хората на Дог и идват да си го приберат.

— Едва ли е така.

Присъствието й малко го разсейваше. Тя се приближи до него, обгърна с ръце раменете му и повдигна брадичката си.

— Добро утро.

— Браво, започваш да свикваш. Доволен съм. — Той целуна бъбрещата й уста и се засмя.

— Да свиквам? — възмути се тя.

— Ела да видиш нещо — помоли той и погали гърба й.

Заведе я в работния й кабинет и започна да отваря разни кутии. Затегна статива и постави кадастрона. После извади четките. Красиви китайски и японски четки с фин косъм; имаше и дебели четки, с които се рисуват огромни букви. Най-накрая Танър откри в кухнята разни бурканчета и сложи четките в тях.

Щедростта му я обърка толкова, че не можа да проговори, а започна да пробва всичко. Боже мой, колко тушове и бои! С тях би могла да обучи цял клас!

Тогава той отвори кутиите. В тях имаше тъкани от дамаска до най-фини коприни, от зебло до лен. Това наистина беше много повече, отколкото можеше да се очаква! Лора започна да вика и да подскача като дете от радост.

— Доволна ли си?

— О, Танър!

— Е, сега вече можеш да ме целунеш и за благодарност, нали?

— О, Танър! — успя да каже отново и се гмурна в обятията му.

Дълго го прегръща, което той с удоволствие позволи. После го целуна много нежно и той отвърна на целувката…

През следващите няколко дни времето остана топло и имаше привкус на лято.

Лора и Танър закусваха заедно, после отиваха всеки в своята работна стая до обяд, а през следобедите се разхождаха по плажа. Дог стоеше на верандата, скиташе наоколо или вървеше заедно с тях по плажа.

Целуваха се и с всеки изминат ден Танър намираше все повече поводи за целувките. Лора приемаше това на драго сърце и дори помагаше с по някое ново предложение, което още повече завърташе главата му. Той се радваше вътрешно и си казваше, че не е далече времето, когато ще я притежава…

На свой ред Лора също кроеше планове…

С най-голямо въображение от четирите си сестри, тя се беше научила да шие отрано. Сега избра прелестни съчетания на синя и лавандулово лилава коприна. Намерила беше някаква възстара шевна машина и я използва, за да си ушие рокля. Рокля за прелъстяването! Стана много красива, но едва ли можеше да се нарече секси. Разочарована, тя я остави настрана. Искаше нещо, което да запали въображението му.

След дълго ровене из платовете намери парче огненочервена коприна. Мъжете обичат червения цвят, казваше си Лора и на устните й се появяваше усмивка. Беше ужасно трудно да се работи с такъв фин плат, обаче тя се амбицира и уши роклята. Стана страхотна. Наистина нямаше съмнение с каква цел е ушита.

Сега вече Лора нямаше да изглежда недостъпна. Беше готова.

Червената рокля обаче изискваше и някакво украшение. Внезапно хрумване я отведе в килерчето и тя разгледа купата със стари евтини бижута. Имаше много огърлици, няколко гривни и — останали по една — клипсови обеци. Една от обеците представляваше изящна плетеница от нанизани ахати, преплетени в грозд. Липсваха само два камъка. Разбира се, и тя беше останала единствена. Намери друга обеца, която също бе направена от ахати — бели с розово-лилави жилчици. Тази много добре щеше отива на червеното. Щеше да я сложи с новия си тоалет. Нищо, че бе една — щеше да изглежда, сякаш е загубила втората обеца. Откъде ли обаче се бяха взели тези украшения в старата къща? Усмихна се, а в усмивката й се прокрадна подозрение.

И така, беше се снабдила с чудесна дреха и обеца. Можеше да действа.

Но след последните два дни на усилено и изтощително кроене и шиене се беше уморила, бе станала кисела и я болеше главата. А и времето също се мръщеше.

Може би в един прекрасен миг Лора щеше да се разсърди на Танър за нещо и да развали всичко, а после да плаче от отчаяние и да си отиде безславно оттук…

Днес бе задушно и тежко. Лора слезе до кухнята и отвори хладилника. Той беше пълен със замразени скариди, раци и омари, както и с филета от всевъзможни риби. Дано не се наложеше тя да ги приготвя! Липсваше й достатъчно въображение, а и не беше кой знае каква готвачка.

Тя стопли в микровълновата печка голямо блюдо задушено месо и виенски хляб за вечерята им. Към това прибави и тиквен сладкиш с украса от сметна във вид на планински връх.

Танър се зарадва, че вечерята е готова.

— Колко мило от твоя страна! — възкликна той.

— Мислиш ли, че само ти умееш да топлиш полуфабрикати в микровълновата печка?

— Ти си моя гостенка. Би трябвало аз да се грижа за теб. Освен това, имаш толкова работа! Не бих могъл да те карам и да готвиш. Обаче може да го направя през есента.

— Но аз мога да остана тук само до лятото…

— Ще видим — уклончиво отговори той.

— Нали цялото ти семейство ще бъде тук другия месец?

— Те идват на групи. А всички се събираме тук за Четвърти юли — националния празник. Тогава тук настъпва страхотна забава. Ще видиш, че ще прекараш добре, и че всички ще ти се зарадват. — Танър не отделяше поглед от нея.

— И ние правим подобно нещо на Четвърти юли в Саут Бенд.

— Добре ли прекарвате? — попита той и присви очи.

— Чудесно — едва изрече тя, защото й се зави свят.

— Дай да видя, май имаш температура. — Танър сложи ръка върху челото й.

— Нищо ми няма. Само съм малко уморена — запротестира тя.

— Мисля, че имаш температура. Ще взема термометъра. — Той започна да рови из шкафовете.

Да, тя наистина имаше главоболие. Ала това, че не беше във форма всъщност се дължеше на емоционална превъзбуда. Дали той бъркаше разразилата се у нея страст с болестно състояние?

— Можеш да ме заведеш на ветеринарен лекар като Дог — предложи тя.

— Няма да позволя Хенри да те пипа, за да те преглежда.

— А защо не?

— Не забеляза ли как Хенри ти намигна, когато взе Дог да го преглежда?

— Той се държеше съвсем нормално и приятелски.

— Така ли?

— Да не би да го подозираш в нелоялност, Танър?

— Само професионална.

— Ах ти… — измърмори Лора, но не успя да продължи, защото Танър пъхна термометъра в устата й.

Лора се почувства още по-зле. Наистина ли бе настинала? Това би отложило прелъстяването поне два дни! Вкисна се.

— Ти май само се правиш на болна.

— О, колко жалко! — термометърът играеше между зъбите й.

— Стой мирно, непослушница такава!

Шеста глава

Тя нямаше температура, нито беше настинала. Танър погледна светлите очи и зачервените й страни и стана сериозен. Изглеждаше толкова съсредоточен, че тя намери за нужно да обясни:

— Трябва само да взема витамини и аспирин. Всичко ще бъде наред. Това е от климата. Тъй като съм прерийна жена от преселнически род, ми трябва време, за да свикна с влажния въздух.

— Необходимо е да си лягаш рано и да не се претоварваш с работа.

— Работа? О, Танър, все едно, че сме прекарали заедно няколко Коледи — какви чудесни неща получих от теб! Но трябва да им определя разумни цени.

— Те са подаръци. Никоя истинска куртизанка няма да иска да ги купи с… пари — усмихна се той.

— О! Мислиш, че са компрометиращи… Колко странно!

— От време на време цветът на очите ти е толкова невинно син! А друг път придобиват порочно зелено излъчване — като сега например, или когато говориш за напоени с ром палачинки… Майка ми никога не говореше за жени като теб. И винаги ме учеше да се държа възпитано.

— А на какво те учеше баща ти?

Танър й хвърли мигновен кос поглед, докато си спомняше и тогава цитира:

— „Преброй до двадесет, преди да решиш дали струва да предприемеш нещо.“ Хмммм… Мислиш ли, че е имал предвид жените? Сигурно е говорил за акциите си. Той беше инвеститор. Знаеш ли, мисля, че ме е заблуждавал.

— Ти си непоправим!

— Такъв съм си — усмихна се той. — Ще лекуваме ли главоболието ти?

— Ако сърцебиенето ми се усили, макар и с един удар — рече тя със съжаление, — главата ми ще експлодира.

— Искаш ли да затъмня? — поклати той замислено глава.

— О, Танър, що за човек си ти! — измъчено се усмихна тя.

Отвън откъм пътя се чу шум от лека кола.

Танър буквално се изпари. В един момент бе до нея, а в следващия — просто го нямаше. Цареше мъртва тишина. Тя се изправи с разширени от уплаха очи. Надзърна в хола, а после — в кабинета му. Нямаше го.

После се върна и огледа внимателно, страхуваше се от привидения. Ами ако в къщата наистина става нещо странно? Ами ако няма никакво семейство, а той е единственият останал член от него и къщата се храни с души на подмамени в нея гости?

В следващия миг се намери лице в лице с Танър!

Тя се стресна и изкрещя, а той изглеждаше много изненадан. Пресегна се към нея, а тя започна да отстъпва.

— Това ти ли си, Танър?

— Какво видя, Лора?

Какво трябваше да види? Очите й бяха разширени от страх и трескаво горяха.

— Как успяваш да го постигнеш?

— Кое? — попита той леко озадачен.

— Да изчезваш по този начин.

Той повдигна вежди, опитвайки се да разбере въпроса й, и каза:

— Отидох до пътната врата, за да видя каква беше тази кола, която мина.

— Да не би да се телепортира? Ти изчезна като дим, при това се възцари гробна зловеща тишина и…

На лицето му се изписа смущение. Миг след това в очите му просветнаха огънчета, а устните му се разтеглиха в усмивка.

— Разбрах. Предполагаш, че къщата се обитава от призраци и аз съм един от тях — поклати той глава. Стана му забавно.

— Всъщност душата ти явно не е имала достатъчно време да напусне тази долина на скръбта.

— Аха. Значи съм вампир.

Тя се намръщи.

— Ти наистина трябва да излезеш малко на слънце, Лора!

С това историята за вампирите ще приключи.

— Но как така изчезна, Танър?

Той прие сериозен вид. Взе ръцете й в своите и я заведе настрани. После тръгна към кухнята и се устреми навън, минавайки съвсем безшумно покрай нея през централната врата. Тя го последва и застанаха сами сред тишината.

— Мислех, че не можеш да тичаш.

— Не съм тичал. Само бързах.

— Танър, ти истински ли си?

— За съжаление, болезнено и мъчително е, но е така.

— А чувал ли си за англичанина преди сто или повече години, който твърдял, че може да измине тичешком разстоянието между два града? Обзалагали се „за“ и „против“ и цяла тълпа от зяпачи го съпроводила, за да види дали няма някаква измама, а той се спънал върху пустия път, паднал и просто изчезнал. Повече никога не го намерили.

— Допускаш, че аз също изчезнах, така ли?

— Това ме плаши.

— Ако напусна земята, ще те взема със себе си — обеща той.

После задържа ръцете си върху раменете й. Те не й причиниха болка, ала я държаха здраво.

— Твоят час настъпи, Лора Фулъртън. Посрещни го смело. — Гласът му беше дрезгав.

— Танър…

Целуна я. Красиво. Възхитително. После я преметна на рамо, така че главата й се оказа на гърба му, и като придържаше несръчно краката й с лявата си ръка я понесе, а куцането му се усили.

— Не можеш да ме пренесеш. Тежа!

— И все пак ще го направя.

— Изобщо не е смешно!

— По-скоро е романтично — поправи я той. — Искам нашата първа нощ да бъде романтична.

— Съсипваш стомаха ми.

— Ще те възмездя точно след минута.

— Няма да се опиташ да го направиш на стъпалата, нали? — запита с тревога в гласа Лора.

— Е, добре… Ако наистина предпочиташ върху собственото ти легло… — отвърна колебливо той.

— Не, не и не! Защо се мотаем насам-натам? Какво му беше на мъхнатото килимче в гостната стая?

— В името на нашите бъдещи внуци на мен би ми било неприятно някой да одумва баба им, че тя за първи път се е отдала върху пода на дядо им, а той е бил толкова нетърпелив, че не е могъл дори да я пренесе на ръце и да я постави върху прилично легло. Поне на първо време. Леглото звучи малки по-непретенциозно, не си ли съгласна? Не е така възбуждащо, но е по-нормално.

— Внуци ли каза?

— Аз ще се оженя за теб, Скарлет, момичето ми. Не понасям чакането, за да те уцеля между браковете и съпрузите ти. Може някой от тях и да оживее.

— Аз съм разведена — каза тя тържествуващо. После попита: — Не каза ли „Скарлет, момичето ми“? Чел си „Отнесени от вихъра“?

— „Отнесени от вихъра“? Ах, да, разбира се, „Отнесени от вихъра“! Защо питаш, естествено чел съм я. Всички жени си падат по Рет. Трябваше да изчета две хиляди страници, за да разбера какво ги кара да го харесват чак толкова. Всъщност той непрекъснато се опитваше да вкара Скарлет в леглото. А това е нещо, което и аз бих могъл да направя!

— Винаги съм мечтала да се любя с теб — отвърна тя замислено.

— Можеше поне да го споменеш по-рано — прозвуча гласът му малко отегчено.

— Не съм осъзнавала, че това е така до момента, когато ти ме целуна на сватбата ми с Том.

— Беше малко късничко, за съжаление.

— Да… Няколко пъти след това се сещах за теб.

— И аз също, Лора.

— Трябва да ме пуснеш да сляза — настоя тя. — Може да получиш някоя херния. Така ще се разсипеш и…

— Не носенето ти на рамо ме разсипва. А мекото ти тяло и аз самият, който знам, че ще те любя сега. Ето това ме разсипва.

— Сигурно ти убивам на рамото. Може би ще имаш полза от това.

— Не съм убедена.

Той опря ръка до стената, за да си почине, но другата му ръка все още придържаше краката й.

— Притежаваш най-великолепните бедра, които някога съм виждал.

— Ти дори не си ги виждал, знам го със сигурност!

— Изучил съм старателно бедрата ти и ги познавам в детайли, ако ми позволиш да бъда откровен.

— Пусни ме, Танър!

— Обидих ли те с нещо? Повечето жени не биха имали нищо против, ако…

— Не мога да чакам повече.

— Тук на пода ли? Господи, Скарлет, какво ще кажат нашите внуци? Безсрамно, наистина безсрамно! — Той блъсна с тяло някаква врата, влезе и чак тогава я пусна на пода.

Лора се огледа. Бяха в неговата стая. Танър трепереше и докато я целуваше се задъха.

— Виждаш ли? Ти вече се изтощи! Дори няма да имаш сила да…

— Не се безпокой, скъпа — засмя се той.

— Ти трепериш. Мускулите ти са… — продължи да се тормози тя.

— Това не е от изтощение, а от желание. — Гласът му трепереше.

— Наистина ли? Том никога… Не знаех… Мислех…

— Много харесвам вталени, деколтирани рокли… О, любов моя…

Той задържа дъха си, докато разкопчаваше роклята и разглеждаше тялото й на меката светлина. После я свлече от раменете й и я пусна на пода.

— Нека да ти помогна — протегна тя ръка към него.

Той се отдръпна и каза поривисто:

— Само не слагай десния си крак върху лявото ми бедро. Това е единственото, за което те моля. Можеш да правиш всичко, което искаш, само внимавай за лявото бедро.

— Обичам те!

— Омъжи се за мен.

— Ще поговорим за това…

— Не, Лора, точно сега…

— Целуни ме, Танър.

— Ние…

Целуна го всеотдайно и той отговори със същото. После тя стремително разкопча панталоните му. Това изненада и двамата. Лора коленичи, за да смъкне от краката му меката материя. Много внимателно прокара ръка по белезите на лявото бедро, като го обсипваше с ласки. Сърцето й се изпълни с топлина, а той притаи дъх, като наблюдаваше как пръстите й се плъзгат по-нагоре.

— Толкова си хубав! — шепнеше тя.

Гледаше как е коленичила пред него и гласът му се задави от вълнение, когато изрече страстно:

— Лора!

Тя се изправи и го заведе до леглото. Легна, хвана го за ръцете и внимателно го придърпа върху себе си. Целуваха се почти до припадък, ръцете им търсеха с пръсти, треперещи от желанието, от огъня, бушуващ в тях. Лора издаваше слаби звуци на удоволствие, а от очите й се стичаха сълзи. Вълнението й беше непреодолимо. Той беше тук, в нейните прегръдки!

Танър имаше намерение да бъде нежен, но бе обхванат от вулкана на страстта. Телата им бяха преплетени и не се поддаваха на контрол. Можеха само да продължават да се любят, неистово отдадени един на друг, плуващи безразсъдно и без посока към някакъв друг свят.

След известно време преситените им тела лежаха пред мекотата на мрака. Гальовно обърнаха глави един към друг, за да си разменят усмивки и да сплетат ръце.

Мина дълго време, преди да проговорят. Отначало издаваха само тихи звуци.

— Никога не съм допускал, че може да бъде толкова хубаво — каза той с пресипнал глас.

— А аз мислех, че халюцинирам. Това е като наркотик, с който свикваш.

— Може и така да е, защото искам още.

— Ти се шегуваш — запротестира тя.

— Е, не съм казал, че ще е точно сега, на мига.

— Не бих могла да помръдна, дори ако животът ми зависеше от това.

— Аха. А искаш ли да ти покажа, че можеш?

— Не ме тормози.

— Ако успея да помръдна ръката си — обеща той — ще ти докажа, че можеш.

— Не се пресилвай, моля те, Танър.

— Ти си другата ми половина.

— Е, да, бях — съгласи се бързо тя.

— Искам да кажа, че сме родени един за друг. Страхотна си!

— Това е друго измерение — прошепна тя.

— Толкова си сладка и мека! И си дама, а в същото време си и изненада за любовната ми страст. Зашеметен съм. Бих желал да имаш сили, за да проверя дали наистина е вярно.

— Не съвсем.

Той се надигна на лакът с някакво лениво усилие и се наведе над нея. Усмихна се, после лекичко целуна подпухналите й от ласките устни.

— Изглеждаш много приятелски настроена към мъжа, който те желае.

— Всичко е толкова странно… — Клепачите й бяха натежали за сън.

— Кой беше щастливецът, който за първи път…?

— Един красив непознат, който ме целуна и оттогава никога повече не го забравих…

— Е, как е, мина ли ти главоболието? — Той приглади назад косите й.

— Нямам представа. Като че ли съм се разтворила в някакво вълшебно пространство от фантастични цветове. Чувствам се обезкостена и смляна. Какво направи ти с мен?

— Това беше прилагането на досега държаното в тайна просто лекарство против главоболие, патент на Танър Морън. И ако си доволна, ще трябва да си платиш.

— За какъв вид плащане става въпрос? И кога?

Главата й се обърна върху гърдите му, а копринената й коса се разпиля по тях. Това му се стори еротично, въпреки че беше задоволен.

— Е, не веднага — усмихна се кротко той, обърна се към нея и стисна треперещата й ръка в своята. — Винаги съм спокоен и се контролирам.

— Така ли? — засмя се Лора.

— Е, „малко възбуден“ подхожда повече за днешната нощ.

— Само малко ли?

— Ти си страхотна!

— И ти също!

— Ти — повече от мен!

Започнаха да се препират кой от двамата е по-страстен, и че при случай ще трябва да докажат думите си. После отново се любиха нежно, което бе съвсем различно от първия път, но не по-малко хубаво. Накрая и двамата потънаха в дълбок, спокоен сън с усмивки на устните.

Никой не чу как мина една кола. Единствено Дог я видя.

Когато чуруликането на птичките събуди Лора, тя видя, че Танър се е облакътил и я наблюдава. Бе сложил коляно върху нейното и едната му ръка чувствено галеше корема й. Усмихваше се. Тя се засмя.

— Значи е забавно да се будиш в леглото ми, така ли, Лора? А ако ти кажа всичко, което направи с мен, сигурно ще започнеш да се заливаш от смях.

— Горе, в моята стая — започна да обяснява тя, — се намира червена рокля, от мека като бебешко дупенце коприна, която прилепва като втора кожа по тялото. Уших я, за да те прелъстя тази нощ. В хладилника има един опулен омар и скариди, за да те примамят да си ги хапнеш с настроение, така че да те прикоткам и да се подчиниш на моите плътски желания.

— Значи прескочих трапа, а?

— Е, нещо такова.

— Да, обаче едва се сдържам да не се оставя да бъда прелъстен от теб.

— Не, недей — каза тя весело. — Елементът на изненада вече е разрушен. И аз на всяка цена трябва да го забравя.

— Ей! Ама аз настоявам. Хайде още тази нощ да ме изненадаш с преливащо и пресметнато прелъстяване. Ще издържа.

— Целта на прелъстяването, глупчо, е да те накара да не издържиш! — изстреля тя.

— Досега не съм го разбирал.

— Мисля, че да провокираш мъжете е една от най-трудните задачи, с които жената трябва да се справи.

— Да не би да твърдиш, че се нуждая от някакви уроци, а?

— В известен смисъл. Вярвам, че с времето и с практиката, можеш да станеш по-адекватен — намръщи се тя.

Тогава той се наведе и изкусно я целуна. После промени начина на целуване. Езикът му заигра по устните й и ги възпламени. Той се вмъкна между зъбите й и пое нейния, а ръцете му я опипваха и галеха чувствителния й корем. Това накара зърната на гърдите й да се втвърдят, сякаш и те търсеха внимание. Той нежно ги пое с устни и тя изстена от удоволствие.

Дъхът му пареше хладната й кожа, а езикът му жадно я ближеше. Мускулите му се втвърдиха, а горещите ръце станаха още по-настойчиви.

— Как се справям? — прошепна той в ухото й.

— Съвсем добре. Но не обръщаш достатъчно внимание на бедрата ми…

— Съжалявам.

— О, ммм…

След известно време я попита със смутен, неясен от вълнение глас:

— Смяташ ли, че съм забравил нещо?

— Ъъъ… Ами най-важното…

— О! Разбира се! Какво ще кажеш за това? — Той много бавно потъна в сърцевината на горящата от желание женственост.

След като смениха спалното бельо, Лора поясни, че според нея той реагира твърде специфично на въпроса за прелъстяването. Каза, че ако успее да насмогне с времето си тази вечер, ще направи пред него модно ревю репетиция и ще го остави на мира, в случай, че той не оцени нейното старание.

— Хубавите неща стават веднъж — продължаваше тя. — Представлението трябва да е на равнище.

— Разбира се.

— Ще се възстановиш, щом подремнеш един-два часа и като си похапнеш омари, скариди и…

— Разбира се, мила.

— Това ли е всичко, което можеш да кажеш?

— Още не мога да говоря. В шок съм. Едно невинно момче, оплетено в мрежите на ненаситна жена, каквато си ти! Трябва да се посвестя.

— Отлично. Горе главата!

— Ето какви ги приказвате вие, безнравствените жени, на нас, невинните добри момчета.

— Разбира се.

— Слава богу, че нямам излизане в този момент, нито пък имам да върша някаква груба работа, като например да кося тревата в двора. — Целуна я много нежно. — Или да ходя до магазина, или… Нещо подобно…

По обяд Лора се обади в службата си и чу гласа на Жанина:

— Господин Пери се обади от Колумбия, Лора. Съжалявам, но по всяка вероятност съпругата на неговия партньор ще осъществи координацията вместо теб. Мисли, че „забавата щяла да се състои“. Съжалявам. Получиха се няколко писма за теб, да ти ги изпратя ли?

— Чудесно. Изпрати ги до централна поща, Миртъл Бийч, Южна Каролина.

— Трябва да се обадиш на майка ти. Вчера се получи някакво съобщение от нея.

— Звънни й вместо мен и й кажи, че съм добре и скоро ще й се обадя. Благодаря ти, Жанина. Ще се свържа с теб утре. Дочуване.

Лора затвори, а Танър попита:

— Защо чрез централната поща?

— По лесно е за запомняне. Ти не получаваш тук писма и помислих, че имаш причини за това. Във всеки случай, е по-лесно.

— Една от причините да не получавам писма тук, е, че не се задържам никога на едно място дълго — обясни Танър. — Трябва ми само компютър и радио за свръзка. А ако е необходимо, просто натоварвам материалите на колата и ги закарвам до съответното място.

— Скитник такъв!

— Работата сега обаче ме задържа тук.

— Живей ден за ден — посъветва го тя.

— А тази нощ — специално за модното ревю.

— Иска ми се да поспя малко.

— За щастие, на моето легло има чисти чаршафи.

— Имам нужда от малко сън, ала… сама. Не бива да изтощавам силите си, щом възнамерявам да правя модно ревю.

— Уморена ли си, сладурано? — усмихна се той и пристъпи към нея да я вземе в обятията си. — Да те пренеса ли до леглото? Наистина си много крехка. Нека да поседим на верандата и да си починем. След това ще отидеш да спиш.

Дог стоеше неподвижен на верандата и флегматично наблюдаваше. Той се обърна и изгледа Танър и Лора, но след това продължи бдението си. Измиха купичките и му наляха прясна вода. Тя изтърси черджето и го разстла удобно. Дори приклекна и, сложила ръце на коленете си, започна да говори нещо на кучето, което я гледаше безразлично. После Лора се изправи и пое протегнатата ръка на Танър. Двамата плъзнаха поглед по пътя, плажа и неуморимия океан. Небето тегнеше навъсено, духаше влажен, поривист вятър. Предчувствие за дъжд се носеше над земята и то щеше да наруши обещанието за топло лято.

Лора се протегна и се усмихна на Танър. Той отвърна на усмивката й, а след това я заведе да се полюлеят на застланата с възглавничка люлка на верандата. Дълго и мълчаливо се люляха. Бяха щастливи.

— Може би трябваше да замина, за да поема координацията на изложбата и представянето на проектите. А трябваше и да поработя върху своя проект — каза по едно време Лора.

— Защото миналата нощ се любихме. А днес е единственият ден, който съм прахосал по теб.

— Прахосал ли каза? — засмя се тя с гърлен приятен тембър. — Тези два дни ших като луда дрехи с намерението да те прелъстя!

— Но това е наистина прахосано време!

— Умирам за сън…

— Хайде да си легнем заедно — започва да я увещава той.

— О, не, не бива! Иначе ще развалиш сцената на прелъстяването!

— Хайде, качвай се горе, палавнице — засмя се той, — и продължавай да кроиш планове как да ме вкараш в леглото!

Целунаха се нежно и Танър я погали по ханша, когато тя ставаше от люлката, за да се качи в стаята си.

Прогнозата за времето беше, че ще се разразят пролетни бури. Чула обещаната от радиото промяна във времето, тя изрови от дрешника някои моряшки ризи с дълги ръкави от мек бархет и някакви дочени панталони.

В една ниша на килера откри няколко покривки за легло. Бяха ръчно изработени и тя помисли, че такива произведения на изкуството би трябвало да покрива стените, а не леглата! Тя прокара ръка през фино изплетените бримки и оцени изяществата им. Избра си една и я занесе в стаята. Разсъблече се и направо се стовари върху леглото, като придърпа кувертюрата върху себе си. После се сгуши под нея.

Ах, Танър! Как бе възможно този мъж да е толкова различен от другите? Спомни си, че когато беше омъжена за Том, се чудеше в кое точно се състои цялата прелест на брака. Винаги бе имала чувството, че нещо липсва в брака им и все очакваше нещо повече.

В отношенията с Том нямаше и сянка от страстта, която изпитваха с Танър един към друг! Как можеше да бъде толкова различно с Танър? Защо точно той бе мъжът, с когото се чувстваше истинска жена? Много странно.

Танър искаше да продължат връзката. Но колко дълго? Той говореше за брак и внуци.

Лора лежеше в тъмнината и с тъга размишляваше какво иска от живота и дали е честно от нейна страна да бъде с Танър сега, да се появи точно в този момент в живота му. Физически изтощен, доколко ли бе силен духом? Трябваше ли да се довери на чувствата му, уповавайки се на собственото му решение — решение, отнасящо се само до желанието да бъдат заедно?

Трябваше да поговорят.

Още щом чу от устата на Пит името на Танър, и разбра, че е катастрофирал и ранен, още тогава, може би, бе тръгнала в погрешна посока. Беше нещо съвсем чуждо за нея да отива при мъж, който никога не бе познавала достатъчно добре. И защо ли остана с него? Само порив ли беше? Или инстинкт?

Мислите й се объркаха, докато потъваше в дълбок сън.

Седма глава

Лора се събуди, изкъпа се, напарфюмира дискретно голото си тяло с „Шанел №5“ и лакира с ярък червен лак ноктите на ръцете и краката си. Сложи си дантелени бикини и онази ужасно порочна, прилепнала по тялото червена копринена рокля. Гримира се леко и оцвети устните си с червено червило. Среса косата си така, че да пада свободно. На ушите й висяха различните ахатови обеци — в последния момент бе решила да сложи и двете. И тъй като нямаше подходящи обувки, тръгна боса. Скърцащите стъпала известиха слизането й. Танър се намираше на долния край на стълбата и я чакаше. Той беше с костюм и папийонка. Немирната му коса бе неуспешно разделена на път по средата. Напразно се бе помъчил да я приглади. Колко несполучлив бе опитът му да изглежда като невинен фермер! Тя избухна в смях.

Но реакция на този смях нямаше.

Бе сериозен и тържествен, а очите му бяха впити в нея. За да бъде в тон с неговата тържественост, тя заслиза бавно по стълбите.

— Господи! — въздъхна той, като я наблюдаваше, на което тя отвърна със смях, отметнала назад глава. — Това ли е роклята, предназначена специално за мен?

— Ами да.

— Добре, предавам се!

— Прекалено лесно падаш в капана! — разсърди се тя. — И си толкова демоде!

— Аз ли съм демоде? Да не би да ме искаш гол? Е, добре. — И посегна към папийонката си, като не сваляше очи от Лора.

— Не, не! Искам да кажа, че трябва да се съпротивляваш поне малко! По сценарий още не съм те пожелала!

— Дрехата го прави вместо теб — обясни той. — Освен това, намирам, че босите крака, лакирани с този лак, са най-еротичното нещо, което някога съм виждал. Създават впечатление на безпомощна, изоставена жена.

— Изоставена на пътя като Дог?

— Няма нужда от уточнения.

Усмивката му запали сините огънчета в очите му и когато тя стигна до него и устните им се изравниха, той понечи да я целуне.

Лора обърна глава и запротестира:

— Ще ми размажеш червилото!

Танър обаче направи точно това. Напълно го размаза. Когато устните им се разделиха той я погледна изпитателно и продължи да я наблюдава, когато тя тръгна към кухнята. Подсвирна след нея и Лора му хвърли поглед през рамо. Той се облегна на стената и подпря главата си с ръка, за да се поуспокои, което я накара да се засмее.

Когато и двамата най-после се озоваха в кухнята, тя попита:

— Имаше ли тук жена през онази първа вечер, когато дойдох?

— Защо питаш?

— Стори ми се, че чух смях.

— Плътен, прелъстителен смях, така ли, мила?

Тя се обърна и го погледна изплашено:

— Тук има духове може би?

— Не сме сигурни коя е или коя е била, но това е всичко, което тя прави. Смехът й пробужда усмивки у мъжете, а жените са като на тръни. Ти се смееше по същия начин миналата нощ.

— Не си спомням да съм се смяла.

— Женският смях привлича мъжете. А ти се засмя и сега, докато слизаше надолу по стълбите. Така разбрах, че ако се съпротивлявам, явно нищо добро няма да ми се случи. Усмивки като твоята докарват човека до безнадеждно състояние! — Той пое дълбоко дъх. — Надявам се, че ще си изядеш вечерята.

— Това не е вечеря, а обяд!

Тя отвори вратата на хладилника. Коктейлът от скариди с майонеза бе вече приготвен в две дълбоки чаши.

— Охо, ти вече си направил скаридите!

— Бях неуморен, какво ще кажеш, а? — прекара той език по устните си.

Лора го погледна през спуснати клепки и прошепна дрезгаво, като в някаква пародия на еротичен филм:

— Така, както облизваш устните си, можеш да подлудиш всяка жена!

Танър се приближи до нея и размаза остатъка от червилото й. Не можеше да си намери място и се суетеше като човек, комуто предстои да се състезава.

— Възбуждаш ме — призна той.

— Това е от дрехата, мили.

Танър се изсмя. Великолепен смях и горещи очи, които я изпиваха. Ръцете му я галеха, а тялото му се притискаше в нейното. Тя повдигна очи към него и веднага, щом можа, изрече:

— Кой кого прелъстява сега?

— Не те прелъстявам! Само съм приятелски настроен към тебе.

— Ами! Човек може да си помисли, че си нехаен, заинтересуван само от бизнеса, ала затова пък — любезен и внимателен, безпомощен в готвенето… С една дума, съвсем безобидна личност. А всъщност си доста съмнителен субект.

— Подозираш ме в некоректност, когато си с тази рокля? Ти играеш ли си с мен? Не те сграбчих още на стълбите, само благодарение на желязното ми самообладание, което ме караше да бъда сериозен! Именно това ме спаси от… теб! Ти не ме слушаш!

Тя му подаде супника.

— Постави го на подложка върху масата в трапезарията — нареди тя.

— Хм.

— Не си, ама никак не си последователен!

— Искаш последователност, така ли? Без никакво хитруване, клевета или злословие? Щом искаш последователност, ще я имаш!

Той занесе супника в трапезарията и повече не се появи.

Лора почака малко, после взе чиниите за супата и отиде при него. Той седеше на стола с китки, благовъзпитано поставени на масата. Стана, тържествено подържа стола й, докато тя седна, после отново се отпусна. Постла салфетка върху скута си и каза:

— Прасетата тази година са доста добри. Имаме много малки прасенца и охранени шопари. Годината, изглежда, ще е добра. А тютюневите стъбла никнат и между браздите и през цялата следваща седмица ще трябва да ги плевя.

— Фамилното земеделие се възражда, а? — коментира тя с разбиращ поглед. — Хвърляш тор, копаеш, сееш…

— В живота на мъжа няма място за остроумни начетени жени. Боса и бременна — ето как трябва да изглежда жената!

Нещо странно проблесна в очите й.

— Това е наистина чудесно ядене. Как си с вдигането на бали и брането на памук?

— Като всеки друг — повдигна Танър вежди и се усмихна. После продължи: — Харесвам те предизвикателна и предана. Ами ти как си с чистенето на кладенци? Освен това, покривът се нуждае от ремонт.

— Виж, аз не съм бачкаторка, а прелъстителка. Явно и през ум не ти минава, че съм същество от женски пол.

— Както си облечена? Никога не бих могъл да го забравя!

— Едва ли — отвърна тя хладно.

— Така значи — промълви той, отпивайки бавно от виното си. Сякаш се опитваше да се ориентира отново в обстановката. После пое глътка въздух, прочисти гърлото си и запита: — Как мислиш, на каква цена ще вървят тази година прасенцата, мой човек?

— Падам си по метеорологичните прогнози.

Това като че сложи край на философстването му и той попита възмутено:

— Защо, по дяволите, набъркваш метеоролозите? Щом се заловят с нещо, винаги го издънват, никога не могат да направят свястна прогноза и никога не познават кога ще вали. Кръгли нули са!

— Човек никога не бива да се съмнява в лоялността на метеорологичните ентусиасти.

— Научавам всеки ден по нещо ново за теб. Пиеш ли бира?

— Никога не съм могла да понасям дори миризмата й.

— Хъм. Също както аз не мога да понасям маслините и суровите стриди — отвърна Танър. — А караш ли ски?

— Обичам да се спускам със ски, но не съм състезателка. Не съм достатъчно добра. Никога не съм била привърженичка на състезанията. Въздържам се да върша неща, които ме затрудняват.

— Аз пък знам един спорт, в който като партньорка си страхотна!

— Тихо! Шът! Усъвършенствам се постепенно. Нека обаче да не говорим за това.

— Брей!

— Всъщност с какво точно се занимаваш? Защо, мога ли да попитам, този автомобил, който минава покрай къщата, те кара да изчезваш и да го наблюдаваш?

— За да оцелееш в този свят, трябва да се предпазваш от обкръжението си — започна Танър. — Когато ми каза, че си чула да минава кола, а после и друга, започнах да ставам любопитен. Просто проверих дали навън не дебнат враждебно настроени ловци на скалпове. Щом като Дог не реагира на колата, значи не е някой, който търси него. Поисках да ме свържат с един човек и помолих да бъдат нащрек.

— Има ли опасност? Преследва ли те някой? — Беше напрегната, в погледа й се четеше решителност и готовност да помогне.

— Няма опасност. Само трябва да сме бдителни. Може би това е някой, който просто обикаля наоколо. Ще разберем.

— Някой, който, както ми беше казал, е бил арестуван и после полудял в затвора, нали? — поинтересува се тя предпазливо.

— Винаги съществува такава възможност.

— С какво точно се занимаваш? Казваш, че то включвало и престъпления?

— Много е сложно. По-рано предназначението ми беше, ако мога така да се изразя, да сведа до минимум опасността от физическа разправа. След катастрофата обаче не съм толкова подвижен, колкото бях преди нея. Сега задачата ми е да разобличавам онези, които крадат секретна информация — била тя фирмена или държавна. Аз съм добър компютърен специалист. И съм нает за тази работа. Ще опитам да ти обясня. Както пише списание „Таим“, „крекърът“ е човек, който използва компютъра за незаконни цели — за достъп до секретни данни. Търся следи, които да ми покажат, че някой си е напъхал носа в архивите или дискетите. Сега съществуват най-различни методи за проследяване на крекърите. Има хиляди причини, поради които човек иска да види своето или чуждо досие. Например, за да разбере къде някой инвестира, кой продава ипотеки и акции, кой пере пари… и много други неща. Нали разбираш, престъпникът би могъл да изнуди някого, дори висш държавен чиновник. А това вече е свързано със сигурността на държавата. Аз отговарям за част от най-едрите инвестиции. То е нещо като игра на стражари и апаши. Престъпникът е проницателен и умен, а аз трябва да бъда двойно по-умен и проницателен. Не съм единственият, който се занимава с тези престъпления. Има специална работна група за сравнения, анализи и залавяне на престъпниците, която образува нещо като мрежа над цялата страна. Виждаш ли, Лора, крекърите са много опасни понякога, защото информацията, която крадат и продават, би могла да изложи на реална опасност страната ни. А от това по-голямо злодейство няма! — Той се настани по-удобно на стола и се усмихна. — Извинявай. Отплеснах се надълго и нашироко.

— Гордея се с чувствата ти към нашата страна — съвсем сериозно изрече Лора.

— Тук не става въпрос само за най-едрите риби. Не обичам мошениците изобщо. Това се отнася и до младежите, които си въобразяват, че законите са създадени за всички, но не и за тях, и затова карат пияни със сто и петдесет километра в час из градовете, а после се правят на луди пред полицая, който ги е спипал.

— Как навлезе в тази особена сфера?

— След като се върнах от Виетнам, се оказах на нож с целия свят. А на мен ми се струваше, че най-лесното, което мога да върша, за да разреша по някакъв начин проблемите на човечеството, е да преобразя света, да го превърна в по-организирана система. Да преразпределя нещата по-смислено. Тогава на помощ ми дойдоха компютрите. Наистина е удивително. Логиката на компютрите наподобява нашите мозъци. Все още не познаваме съвсем дейността на нашия мозък и не знаем как да използваме останалата част от мозъчните си клетки. Така е и с компютрите. Бях един от първите, които започнаха да изучават взаимодействие между компютъра и човека — каза той и се замисли за миг. — А нововъведенията позволяваха и телефонен компютърен обмен. Идеята запали и други. Много от моите първи контакти бяха с хлапета на по петнайсет-шестнайсет години, които намираха време и възможност да изследват евентуалните отклонения в работата на компютрите при непозволен достъп до секретната компютърна информация.

Междувременно Лора и Танър отпиваха от великолепното бяло вино и се гледаха усмихнати. По едно време той попита:

— Мога ли да знам защо потреперваш?

— Причината си ти.

— Играеш с открити карти — каза спокойно.

— Щастлива съм, че те познавам.

— Връщам ти този чудесен комплимент.

— Вятърът започна май отново да духа и захладнява. Не мислиш ли, че Дог трябва да влезе вътре?

— Не мога да те позная, Лора Фулъртън — ти, която се отвращаваше и страхуваше от кучетата, сега каниш кучешко същество в непристъпната си крепост?

— Ами, навън започна да захладява, а то прекара доста време на открито.

— Ще го повикам.

Дог обаче се колебаеше. Той слезе по стъпалата на верандата и погледна към шосето, после се върна до вратата, ала не пожела да влезе в къщата. Явно искаше да продължи бдението си.

Танър намери един здрав картонен кашон и го замъкна на верандата. Постла балатум, а върху него — сгънато на четири одеяло. После обърна кашона надолу с отвора, така че да стане като къщичка и накрая изряза отвор, достатъчно голям, за да може Дог да влиза през него. Накрая го зави с найлон. Стана чудесна кучешка колибка, която макар и от картон, щеше да предпазва колито от вятъра и студа, като същевременно можеше да наблюдава пътя.

Лора гледаше как Танър върши всичко това. Беше трогателен.

— Наистина става вече студено — отбеляза той. — Трябва да пообиколя насам-натам и да затворя някой и друг прозорец. После ще стъкна огън в камината на кабинета. Можем да си пием виното и там.

Докато той затваряше прозорците и пренасяше дърва за камината, Лора прибра масата и пусна миялната машина. Чак тогава влезе в кабинета.

Танър донесе многобройни възглавнички, подреди ги в полукръг срещу камината и метна върху тях плюшено покривало. Получи се нещо като малко диванче от пухени възглавнички.

Съблече жакета си, разхлаби папионката и разкопча няколко копчета на ризата, като нави ръкавите си. Събу обувките и се тръшна сред топлото гнездо.

— Да дойдат баядерките — заповяда той и доля вино в чашите.

— Може би ни липсва музика — колебливо предположи Лора.

— Ако искаш, мога да ти попея.

— Искам приятна, нежна музика. Нямаш ли касетофон?

— Наистина си много капризна — каза той, стана и отиде да донесе няколко касетки и касетофон. След като пусна музика, седна до Лора и я целуна.

— Да искаш още нещо? Само намисли нещо и твоят Дух от бутилката ще изпълни всяко твое желание, господарко на сърцето ми!

— Не бих посмяла да мисля за нещо недостъпно — разсмя се тя и също го целуна.

— Е, най-после.

Лора нежно го придърпа към себе си така, че главата му се озова в скута й.

— Коя беше първата ти любов? — попита тя.

— Ти.

— Много бързо отговаряш. Голям тарикат си.

— Не знаех какво е любов до момента, в който те видях за първи път. Мисълта за теб превърна нощите ми в най-чувствената лудост. Това бе по-страшно от война. После изпитах смразяващ страх, защото ти не ми даваше никаква надежда.

— Защо ме покани да излезем заедно само веднъж?

— Защото ми отказа. Ти ходеше с Майк. А когато научих, че си скъсала с него, вече бе сгодена за Том. Никога не показа по някакъв начин, че си ме забелязала. А аз те обожавах! Целуни ме!

— Тук аз командвам парада — сгълча го тя. — И аз ще дам знак кога да се целуваме!

— Няма ли да е сега?

— Караш ме да се чувствам хитра като змия.

— Тогава се обвий около мен!

Тя сподави смеха си — очите му пламтяха от страст, а дъхът му пареше.

— Погали ме — помоли той.

— Косите ти са немирни — отбеляза тя и леко ги приглади назад.

Пръстите му бавно започнаха да я милват. Танър вече трепереше от възбуда и нетърпение. Лора се наведе и го целуна, а той смени положението, като внимателно я обърна по гръб и се озова върху нея. Сладкото усещане от допира на устните им се превърна в унищожителна, спираща дъха им целувка.

— Много бързаш, Танър — засмя се тя.

— Какво смешно има? — изръмжа той.

— Малкият Танър те издава.

— О, забравих да използвам този похват — изгърмя той в ухото й, като възбуждащо я ухапа и прокара език по него. — Разкопчей ризата ми.

— Приличам ли на прислужничка?

— Мисля да взема интервю от тебе по този въпрос.

— Дай да видим. Мисля, че първо трябва да разкопчеем първите две копчета. Дали ще може да се измъкне през главата ти?

— Опитай с копчетата — нареди той.

Когато тя ги разкопча и плъзна длан по голите му гърди, той изстена:

— Подлудяваш ме!

— Наистина не знам точно какво правиш с мен, Танър, обаче ме плашиш. Но се радвам, че си свободен. Нали няма друга жена?

— Само ти, любима…

— О, Танър… — прошепна Лора.

Тя изви тялото си така, че главата му се намести върху няколко възглавници, а Лора легна върху него и го целуна.

— Не ти убивам, нали? — Гласът й бе дрезгав.

— Не ми убиваш, а направо ме убиваш…

Но в момента, когато се опитваше да се надигне от гърдите му, той я задържа.

— Пречиш ми — рече тя. — Отпусни се. Всичко у теб е толкова напрегнато…

Ръцете му погалиха дрехата й, а дланите му изпитаха чувствено удоволствие от допира до копринената материя върху женственото й тяло.

— Нали заради мен беше ушила тази рокля?

— Да, за да те прелъстя.

— Май е било доста интересно да смяташ, че не ти обръщам никакво внимание.

— Радвам се, че роклята ти харесва, защото платът й е ужасно труден за шиене. Много е хлъзгав.

— Съблечи ризата ми и я хлъзни — пошегува се той.

— Копчетата са зашити накриво.

— Свикнал съм с това. А ти шиеш много добре и можеш да си намериш работа дори като шивачка.

— Копчето на колана също е лошо зашито. Ще трябва да го сменим.

— Точно в момента не бих могъл да изтърпя каквито и да е дрехи — заяви той с израз на безпомощно дете.

— Страхотно! А как тогава да ги оправя? В качеството на твоя прислужничка ли?

— Можем да помислим за нещо, с което да се занимаваш.

— Предварително заявявам, че не мия прозорци…

Той я целуна, леко потърка гърдите си в мекотата на нейната копринена рокля и издаде мъркащи звуци.

— О, Лора… — Ръцете му, горещи и галещи, опипваха меките й извивки.

Клепачите на Лора тежко се спуснаха, а устните й се издадоха напред. Очакваше неговите. Движенията й бяха лениви, а той гореше от страст.

Тя се протегна и той смъкна роклята и разхлаби презрамките на сутиена.

— О, Лора толкова си хубава!

— Танър…

Шепнеха си нежни думи и любовният танц на телата им ги доведе до екстаз, който ги разтърси, и двамата застенаха от изпитаното удоволствие.

Още замаяни от любовната игра, с преплетени тела, те лежаха един до друг, изтощени.

Запокитени, дрехите и бельото й се бяха превърнали в малка огненочервена купчина, а неговите бяха разхвърляни на различни страни.

Пръв се раздвижи той и сложи ръце под нея, като се подпря мъчително на все още боледуващите си мускули и така, както я държеше, я приласка и целуна упоително. После внимателно се отдръпна, сподирен от слабите й протестни викове и легна по гръб, треперещ от преживяното.

Само след минута, той се подпря на лакът и се наведе над нея.

— Лора…

— Ти си направо страхотен — усмихна се тя кротко.

— И ти също.

— Хайде да го направим още веднъж, Танър. — Беше трогателна.

— Разбира се, някой ден през следващата седмица.

— Чак следващата седмица?

— Трябва напълно да се възстановя след този… сеанс.

— Никога не съм имала късмет — засмя се тя.

— Така ли? Ти си само моя. Ето това е късметът!

— Ами великият момент на прелъстяването — обясни тя с провлечен глас. — Всичко това с роклята, с измислянето на най-вкусното ястие… А ти дори не ми даде шанс.

— Ще ти дам шанс следващия път. Всичко ще бъде в твоя власт. О, не мога да се помръдна!

Целуна я съвсем леко по очите, бузите и брадичката. Устните й още го търсеха, тя обърна лицето си към него, но той сякаш не забеляза това, а продължи да я целува по челото, по слепоочията, по носа…

— Мога ли да приложа всичките си уловки следващия път?

— Дадено, скъпа!

Лора се надигна, ала той продължи да лежи по гръб. Тя дяволито се усмихна.

— Лора… — възропта той, когато ръцете и устните й докоснаха най-чувствителното място на тялото му.

— Мирувай!

— Миличка, възможно е, но по-късно. Сладурче… Ъъъ… Внимателно. Защо не се изтегнеш и да си починеш малко? Ъъъ… Ох… Там съм свръхчувствителен!

— Защо после, а не сега? — настояваше тя.

— Какво ще кажеш да подремнем малко, а?

— Изключителното ти внимание към мен ме кара да те желая още и още! — Тя тръсна глава и косата й се разпиля по гърдите му.

— Ще се върнеш към желанието си след седмица или две. Ти си направо тигрица. Май дори си жената вамп. Казваха ми, че има такива жени, които ни изсмукват нас, добрите момчета, и само гледат да задоволят ненаситните си плътски желания. Предупреждаваха ни да се пазим…

— Целуни ме!

— Мога лекичко да стисна ръката ти, ако искаш.

Тя легна и се засмя бурно. Ръцете им бяха преплетени.

— Никога не съм мислил, че някога ще ми се усмихне щастието да те намеря отново и да те любя. Това наистина е сън, Лора.

— Нали?

— Беше ли ти добре, скъпа?

— О, Танър, ти наистина си фантастичен, досега не знаех какво е любовта. Бях омъжена две години, а никога не съм се любила така. Ти си чудесен!

После разговорът им продължи по същия начин. Те спореха кой от двамата е по-добър в леглото. Така и не стигнаха до съгласие. Голи, лежаха сред отблясъците на огъня — галещи се, смеещи се, шепнещи. После отново се любиха. Този път любовната игра беше спокойна и нежна. Не безумна и дива. Само сладостна, кротка любов. И когато огънят се превърна в тлеещи въглени, заспаха.

Танър се събуди от автомобилен клаксон, мълниеносен и рязък. Той стана за част от секундата и хукна към кабинета си. Лора го усети и това я разтревожи. Чу се някакво бръмчене и два компютърни сигнала. После настъпи гробна тишина.

Тя стана, събра дрехите си и ги навлече, след това влезе предпазливо в хола, тънещ в мрак. От кабинета на Танър, където бе и компютърът, проблесна светлина и Лора пристъпи на пръсти към вратата.

Танър седеше гол сред ярката светлина и тя изведнъж си даде сметка колко красиво е неговото тяло, макар че в момента се тревожеше какво става.

Той държеше няколко дискети, една от които току-що бе извадил от компютъра. До него имаше кутия и той прибра в нея дискетата. Дори не повдигна глава да погледне Лора, а кратко нареди:

— Махаме се оттук. Вземи малко дрехи и някои важни документи. Може би ще ни се наложи да бъдем съвсем изолирани. Ще живеем другаде. Вземи само най-необходимото.

— Какво правиш?

— Деинсталирах програмата си и на дискета, която вземам със себе си. Побързай!

— Танър…

— Ще ти обясня по-късно. А сега побързай!

Осма глава

Лора изтича в стаята си и облече някакъв памучен костюм, който намери в дрешника. Огледа и отдели някои дрехи и принадлежности. Грабна няколко чифта бельо, четката за зъби и ги напъха в сака си.

Навън валеше дъжд, духаше вятър и бе много студено. Лора се зачуди колко ли е часът. Явно бе доста след полунощ.

От какво всъщност се нуждаеше? Взе си някакви сандали, чифт ниски обувки, две дълги поли и еластичния си клин. Прибра дъждобрана и дамската си чанта. Остави двата по-официални костюма и блузите да висят в дрешника, а високите си обувки намести под тях.

Със сак в ръка тя слезе в стаята, където с удоволствие бе работила, и със съжаление огледа съкровищата, които трябваше да остави. Грабна само няколко молива и скицника си и забърза към кабинета на Танър.

Танър не беше там. Откри го в кухнята. Слагаше плодове в найлонови торбички. Беше облечен дебело, до него бе кутията с дискети, а на два стола имаше натрупани негови дрехи. Хвърли към нея напрегнат поглед, взе от ръцете й полупразния сак и го допълни със своите вещи.

— Защо правим всичко това?

— Много логичен въпрос. Колите, които са минали оттук, не са на местни хора — обясни й той. Все още не сме сигурни, че катастрофата с мене е била случайна. Затова сме нащрек.

— Някой те преследва? Теб?

— Току-що научихме, че така.

— Боже мой! — После попита с внезапна загриженост: — А какво ще правим с Дог?

— Сутринта ще се обадя на Хенри и ще го помоля да вземе кучето. Дотогава Дог има достатъчно вода и храна. А къщичката и постелката от одеяло ще го топлят.

Обаче, когато излязоха и отвориха вратата на автомобила, Дог се настани на задната седалка.

— Той разбира, че напускаме — въздъхна Лора и погледна Танър с няма молба в очите.

— Добре, ще го вземем. Кучетата са много умни животни — съгласи се той. — Хайде да тръгваме.

— А накъде?

— Винаги съществуват непредвидени обстоятелства и планове да се излезе от тях. Принудени сме да използваме вариант Б.

— Сериозно ли говориш? — попита Лора. Още не можеше да асимилира внезапното им заминаване.

— Горе-долу.

— Ха! Какво е това „горе-долу“? Промъкваме се едва ли не като крадци. — Тя направи пауза, за да погледне часовника си. — А е три часът сутринта и сме тръгнали Бог знае накъде!

— Трябва да се свържа по радиостанцията с моите хора. Тя е настроена на съответна честота. Не бива да пропускам нищо. Затова ще те помоля да мълчиш. Ще ти обясня всичко по-късно.

Очевидно контактите на Танър осигуриха важна информация с помощта на кратки комбинации от букви и числа, защото не бяха изминали и двайсет километра, когато Танър удари спирачка, загаси фаровете и изведнъж зад тях се появи един шевролет и спря.

— Почакай тук, докато проверя — настоя Танър.

Той излезе предпазливо и застана до вратата. Същото направи и човекът от шевролета. Размениха си някакви безсмислени фрази, явно пароли. После Танър се наведе и каза на Лора:

— Всичко е наред. Да вървим.

Целият този епизод бе тъй нереален, на ръба на фантастиката, че Лора почувства как в нея се надига истеричен кикот. Излезе от поршето, а Дог я последва. Тръгнаха към шевролета. Лора седна до шофьорското място, а Дог се настани удобно на задната седалка.

— И да ми пазиш поршето! — помоли Танър мъжа.

— С удоволствие ще го направя — отвърна той и добави: — Успех!

Танър вдигна ръка за сбогом, влезе в шевролета и потеглиха. Навън плющеше дъжд и чистачките едва смогваха да изчистят предното стъкло. Лора мълчеше. Зениците на очите й бяха разширени от лоши предчувствия. Обърна се, за да провери как е кучето и видя, че се е сгушило на задната седалка. Бе отворило очи и внимателно я наблюдаваше. Зъбите й затракаха от студ, макар че бе облечена с палто.

Колата фучеше бясно сред тъмната дъждовна нощ. Изражението на Танър бе каменно. Добре бе да имаш до себе си такъв мъж. Освен това, той бе в най-хубавата — зряла възраст, реши тя. За нея той значеше много. Но какво, по дяволите, ставаше? Очевидно имаше някакъв престъпник, който таеше в себе си омраза… А щом Танър се намираше в опасност, тя също се подлагаше на нея. Ала странно — Лора не изпитваше страх. Все още не. Бе изпълнена с решителност и внезапна смелост. Учуди се на себе си. Тя го обичаше, а той бе в опасност! Защо тогава се чувстваше тъй силна и борбена? За да го защити ли?

Върна се към кратката седмица, която бяха прекарали заедно. Припомняше си неговите реакции, когато намериха и започнаха да се грижат за кучето, кавалерското му държание към нея… Спомни си и разговорите им. Танър работеше за интересите на страната… А сега бяха заедно. Трябваше да се грижи за него!

Мъж като Танър да тръгне към непознати местности посред нощ! Наистина ставаше нещо много сериозно. Явно престъпниците не се шегуваха. А тя би могла да обърка плановете на групата на Танър, ако не внимава! Да, трябваше да изпълнява всяко нареждане на Танър, колкото и безсмислено да й звучеше то!

След известно време по вградената радиостанция се получиха сигнали. Танър даваше съвсем кратки отговори. Лора слушаше мълчаливо и не зададе нито един от многобройните си въпроси, нито пък го засипа с лавина от разсъждения.

Вероятно кодираните съобщения се създаваха от компютър. Цялата романтична представа, която си бе създала от киното и книгите за подобен род дейност, отиде по дяволите. Не разум срещу разум, а компютър срещу компютър бяха изправени в тази невидима борба! Разбира се, някой трябваше да програмира и да дава команди на компютрите, за да ги изпълняват.

Ала невероятните компютърни възможности сякаш отнемаха нещо от магията на човешкото усилие, на човешкия ум…

Всичко преминаваше като на лента в съзнанието на Лора и това я забавляваше, докато заспиваше. А на разсъмване пристигнаха… някъде.

Времето се бе прояснило — вятърът разгонваше облаците. На фона на избледняващата лунна светлина видяха къщичка — малка и самотна, закътана в една котловинка и заобиколена от гори. И най-наблюдателното око трудно би я открило. Ако нямаха точни указания, и те нямаше да я намерят. Беше сякаш зад девет земи в десета.

Шевролетът се придвижи надолу по неясно очертания черен път между дърветата. Къщата не беше боядисана и се сливаше добре с околността. Вратите на гаража й бяха отворени. Танър вкара шевролета вътре, изключи мотора и докосна ръката на Лора.

— Радвам се, че си с мен, но бих искал да не беше така.

Излязоха от гаража и се протегнаха, а Дог се огледа, преди да подуши насам-натам с любопитство. После Танър извади сака от багажника на колата и в момента, когато затваряше вратите на гаража, задната врата на къщата се отвори. На прага застана висок човек.

— Вие ли сте Танър Морън? — попита той.

Танър кимна.

— Добре дошли. — Мъжът, който изрече думите, бе дългокрак като Танър. С нехайна походка и ръце в джобовете, той тръгна към тях. — И така ти я доведе със себе си. — Очите му се впиха в Лора.

— Нямаше начин да я оставя. Тя е наш човек.

— Не се знае.

— Това е жена, за която гарантирам лично.

— А, така ли? — отвърна той. — Казвам се Бродуик.

Стиснаха си ръцете.

— Чувал съм нещичко за теб. Запознайте се, това е Лора Фулъртън. Скъпа, това е Бродуик.

Мъжът кимна на Лора и продължи да разговаря с Танър:

— И аз съм чувал нещичко за теб, Танър. Тук, в къщата имаме компютър. Използвай го така, както намериш за добре. Има програма за препредаване на съобщения. Сигурно си гений, защото имаме заповед да полагаме за теб специални грижи. Явно си много ценен, но доколкото разбрах, си слаб шофьор. — Бродуик се усмихна унило, споменавайки катастрофата.

В отговор на леката шега, Танър обясни:

— Ами, там имаше ров с дървета покрай него. Могъщи, изправени дървета, вкоренени дълбоко в земята.

— Това би било добре дошло за някоя акция при отстъпление. Изглеждаш нервен.

— Щом съм тук…

Те влязоха в меко осветена стая.

— Дори успях да я деинсталирам върху дискета.

— Чудесно, радвам се, че си успял. Чух, че си направил някои подобрения в програмата.

— Дано да са полезни.

Помълчаха за миг, после Бродуик обясни:

— Трябваше да ти осигурим скривалище спешно, а тук бе най-близкото място, така че не очаквай кой знае какво от къщата.

— Нещо случило ли се е?

— Не, все още нищо. Все пак, по-добре невредим, отколкото… Деца, гладни, ли сте? — Наричаше ги деца, макар че не беше кой знае колко по-възрастен от тях.

— Да ти се намира нещо за кучето? — попита Танър. — Изпъдено или загубено е. Прибрахме го и го гледахме около два дни. Обаче по време на отстъплението ни сигурно е огладняло.

— Когато видях кучето, разбрах защо го водите тук. Разкошно е! Това нова каишка против бълхи ли е?

— Не знам.

— А свикнало ли е с нея?

— И това не знам, обаче Дог е послушно куче. Но дали е обучено — вдигна Танър рамене — нямам представа. То само дойде при нас.

— Ще проверя после, като го нахраня. Ако взема от мен храна под команда, това вече говори за нещо. Ела да ти покажа така наречения главен пулт.

И ги поведе към кухнята, а после през някаква врата надолу към скритата от любопитни очи база. Спряха пред една стена, Бродуик докосна някакво скрито копче и тухлената стена се отвори и — след като влязоха в помещението — веднага се затвори зад тях. Странните неща, които виждаше, накараха Лора да се почуди дали не сънува.

Бродуик показа на Танър и Лора как да затварят фалшивата стена.

Подземната галерия продължаваше нанякъде. Бе осветена със слаба светлина от електрически крушки. До всяка от тях имаше и по един незапален факел, който в случай на авария, би продължил да осветява галерията.

Лора само гледаше объркано. Със съвършено нормален глас, като че обстоятелствата бяха съвсем обичайни, Бродуик обясняваше на Танър:

— Ако някой натрапник влезе тук без необходимата парола или ако подпалят мястото, ще трябва да тръгнете по тунела. Изходът му е при залива, сред храстите. При такива обстоятелства трябва да внимавате много. Ако можете да издържите в тунела, не го напускайте поне два дни. Ще дойде човек да ви измъкне. Макар че никога досега не се е налагало да ползваме тунела — добави той бързо, докато Танър се оглеждаше внимателно. — Той е само предпазна мярка. Дори не знаем дали ще има проблеми. Ала всички ние сме разузнавачи и девизът ни е: „Подготвяй всичко много старателно“. Идеално, че и ти имаш необходимата подготовка. Хей, Лора, не боравиш правилно със стените!

Но тя се справи и видя как автоматичният превключвател се плъзга на мястото си. Всичко беше нереално. После изкачиха обратно стъпалата и се върнаха в къщата.

— Вие двамата можете да се настаните във втората спалня — им каза Бродуик. — В банята всичко е наред. В хладилника има храна. Чувствайте се като у дома. Ще бъда навън, ще пообиколя наоколо. А около пладне ще дойдат още двама мъже. Ще проучим какво става и ще проверим информацията, която имаме. Все още разследваме случаите, върху които ти си работил, а това изисква време. А, да — наблюдаваме и вилата ти край брега. А сега си починете.

След малко той ги остави сами.

— Всичко наред ли е? — обърна се Танър към Лора.

— Направо като в приказка.

— Благодаря.

— По-рано занимавал ли си се с подобни неща?

— Не. Но сега се налага. Виж, аз вече съм забъркан и живея в перманентна опасност. Ала не бива да допусна да ти се случи нещо. Когато ме предупредиха, че колата, която се появяваше около вилата, се кара от някакъв тип, исках да го пресрещна. Ти обаче беше в къщата и предпочетох само да наблюдавам.

— О, Танър!

Тя отиде до него и той силно я прегърна. Усети, че Лора трепери и я притисна към себе си още по-плътно. Тя се страхуваше. Ала се страхуваше не за себе си, а за него! Ръцете й милваха косата и раменете му — галеха го и усещаха, че съществува. Нищо не биваше да се случи с Танър!

Той я целуна по слепоочието и се отдели от нея.

— Сигурно си гладна, хайде да хапнем.

— Не съм гладна, но бих искала да се изтегна малко. — Лора прокара ръка през лицето си.

— После ще си починем. Ела в кухнята да видим какво има за ядене.

Малката къща бе снабдена само с най-необходимото. Мебелировката, както и фасадата й, бяха безлични. Нямаше килимчета. Нямаше пердета, нито щори. Нямаше и покривки за легла, макар че бяха старателно застлани с нови чаршафи.

Хладилникът бе добре зареден, а в шкафовете имаше хартиени чинии, чаши и пластмасови прибори. Беше чисто и спретнато.

Откриха кутия със сиропирани сладки и изядоха по една. Изпиха и по чаша мляко.

Като свършиха, се отправиха към спалнята, която Бродуик им беше посочил и затвориха вратата. Танър наблюдаваше Лора с много сериозно изражение, докато й помагаше да се съблече. След това я сложи в леглото и старателно я зави с одеяло.

После бавно се съблече, намъкна се в тясното легло, а след това — и в нейните гостоприемни обятия. Любиха се мълчаливо. Любовта им бе необикновена, сякаш продиктувана от общата опасност.

Заплахата като че ли направи тялото на Лора алчно — страхуваше се да не загуби мъжа, когото обичаше и на когото принадлежеше.

Сливането им беше много по-пълно и не можеше да се сравни с любовните ласки до този момент. Танър изпитваше нужда от любовта й, от самата нея, от мисълта, че я притежава. Търсеше устните й и горещите му целувки сякаш оставяха парещи следи върху тях. Ръцете му, силни и пълни с желание, милваха всяко кътче на тялото й. А неговото излъчваше мощна енергия и вдъхваше сигурност. Когато най-после настъпи мигът на неземното удоволствие, Лора притегли Танър към себе си. Сгушени един в друг, и двамата заспаха.

Тримата мъже идваха поотделно за обяд и сега само единият беше в къщата. Останалите двама наблюдаваха района. Приличаха на цивилизовани зверове. Бяха сладкодумни и прецениха Танър и Лора, още преди да са ги опознали.

Освен Бродуик, другите двама — Даниълс и Рийд, бяха също дългокраки и пъргави. Танър приличаше на тях: висок, добре сложен, спокоен. И също като тях не обичаше дебелашки хумор, нито потупвания по раменете. Сякаш бяха замесени от едно тесто.

— Оставихме двама души във вилата ти — им каза веднъж Рийд. — Те закараха поршето дотам. В колата е имало предавател.

Танър тръсна глава:

— Нима? Мислех, че съм бил внимателен. Нов ли беше?

— Не знаем. Може да са ни известни десет начина за такива неща, а те може да знаят само един, който да не е бил използван преди. А колкото до това, че не си открил предавателя, вероятно е бил поставен в последната минута — повдигна рамене Рийд.

— Какво… Предавател ли каза?! — Очите на Лора се разшириха от удивление.

Танър побърза да отговори:

— Поставили са го, за да се насочват по следите ни и да ни следват от разстояние. Добре, че сменихме колата.

Нито един от мъжете не изглеждаше разтревожен.

Рийд огледа Лора.

— Ще трябва да отвлечем вниманието на преследвачите с подставени агенти, които ще се представят за вас. Ала нямаме агент с цвят на косата като вашия.

— Ще бъде ли опасно за тях? — попита Лора.

— Те са добри професионалисти — усмихна се Рийд. Очите му бяха спокойни. После каза на Танър: — Когато Лора дойде за първи път, ти си служеше с патерица.

Лора си даде сметка, че някой е бил задължен да бди над тях през цялото време. Как иначе щяха да знаят за нея или да се доберат до факта, че Танър използваше патерицата, за да я заблуждава? Кога ли са ги наблюдавали? Беше й много неприятно да разбере, че някой ги е следил постоянно. Не само, че не се почувства закриляна, но у нея дори се породи враждебност.

— Това куче наистина означава нещо — изкоментира Рийд. — Откога го имаш?

— Беше или изгонено, или изгубено — отвърна Танър. — Очевидно се е въртяло наоколо няколко дни. И все наблюдаваше пътя.

— Не е куче-пазач, ала е много умно. Вече го научихме да лае, а сега го учим да разпознава команди с ръка. Когато е заето с нещо, направо се радва. И все души следите, които си оставил. Ех, да можеше да говори!

— Трябва да съм много внимателен, особено когато съм с Лора — въздъхна Танър.

— Не се безпокой. Това е наша работа, а ние сме като Дог. Мразим да мързелуваме.

Даниълс, който беше на пост, им разреши да излязат навън.

— Никога не се отдалечавайте много от къщата. Бъдете наблизо. Тук има едно приятно поточе, а точно под нас — езерце. Можете да половите риба — усмихна се той. — Ако пък сте достатъчно пъргави, можете да се катерите по скалите. Носете си спортни дрехи и туристически шапки. И няма нужда някой да знае за нашето присъствие.

Туристическите дрехи бяха в мъхесто зелени и кафяви маскировъчни цветове. Точно това накара Лора да осъзнае какво става — трябваше да се крият! Някой може би ги преследваше, за да им… навреди!

Лора си обеща, че щом се върне вкъщи, в Саут Бенд, ще започне да ходи на уроци по карате и стрелба.

Силната ръка на Танър покри двете й ръце.

— Всичко ще бъде наред. — Гласът му беше спокоен, ала тялото — напрегнато.

Струваше й се, че всъщност и Бродуик, и Даниълс, и Рийд искат да създадат впечатление, че тази извънредна ситуация всъщност е съвсем нормална, и че нищо не вещаеше заплаха. Дори когато проверяваха пушките си и се придвижваха безшумни като сенки, за да наблюдават, те говореха за светски неща.

— Времето е чудесно за този сезон. Различно от там, откъдето идвам — започна Рийд.

— А откъде идваш? — полюбопитства Лора.

— От север — махна с ръка неопределено той. Усмивката му беше нещо като извинение за краткия отговор.

Бродуик се намеси в разговора:

— Ще организираме състезание за улов на най-едра риба от онова езерце. Искам висок залог, защото знам, че ще спечеля. Ти, Танър, добър ли си като готвач?

— Аз мога да готвя добре — предложи Лора.

— Ти си гостенка — възпротиви се Даниълс. — Не бива да работиш. Ще ни притесниш. Може ли да караме гостите да вършат работа?

— Мисля, че това е психологически трик, за да се съглася на драго сърце да готвя — досети се тя, подразбирайки накъде клонят нещата.

Даниълс изглеждаше толкова изненадан, че тя се засмя.

Цял следобед Танър обясняваше на Даниълс и Рийд как да ползват някаква сложна компютърна програма. За Лора бе все едно, че слуша чужд език. Само думите бяха английски, но за нея те нямаха никакъв смисъл.

Когато превали пладне и започна да се здрачава, Танър и Лора облякоха маскировъчните си костюми, нахлупиха раздърпаните шапки и излязоха в мекия сумрак на вечерта, сподирени от Дог.

Тъкмо се канеха да се връщат, когато се чу бръмчене на хеликоптер. Изведнъж от сянката на едно дърво изненадващо изникна Даниълс.

— Какво става, Даниълс?

— Шшшт. Мълчете! — сниши глас той и приклекна до тях.

Но хеликоптерът летеше направо и нямаше никакво намерение да кръжи.

От съвсем незабележима гривна на китката на Даниълс се чу глас:

— Един от нашите е.

Даниълс вдигна китка към устните си и отвърна:

— Разбрах. Прието.

Същата нощ, когато си легнаха в малкото тясно легло, Лора рече:

— Всичко изглежда толкова странно, почти нереално.

Танър я притисна до себе си и не отговори. Любовта му бе отново властна и силна. Като че никога нямаше да се насити на Лора. Дори не й позволи да си облече нощница.

— Аз ще те топля — настоя.

Ръцете му я галеха трескаво. Подлуди я от желание, а дъхът му я изгаряше. Той бавеше кулминацията, като че му бе нужна неистовата й жар.

Танър продължи прелестната агония на телата им, като я задържа във върховния момент безкрайно, преди изцяло да я задоволи.

Това не беше „правене на любов“, а нещо съвсем различно. Може би това тяхно сливане доказваше, че са живи, невредими и са заедно… Поне засега…

Девета глава

На другия ден Даниълс им каза:

— Нищо няма по крайбрежието. Абсолютно нищо. Никакви автомобили, дори няма шляещи се скитници.

— Сигурно тревогата е била фалшива — предположи спокойно Танър, случилото се нямаше особено значение.

— Ще разберем.

— Оценявам факта, че го приемаш сериозно.

— На твоята кола имаше малък скрит предавател. Кога е бил поставен и с каква цел, не знаем, но фактът, че беше там, е налице… Отново го сложихме на мястото му. Нашите решиха да пообиколят с поршето насам-натам, за да проверят дали не се е залепила някоя опашка. Това все пак им създава работа.

Дните минаваха, а нищо особено не се случваше. Лора съобщи в службата си, че работи върху текущи проекти.

Тя на драго сърце се съгласи да прави по нещо за вечеря. Веднъж направи хамбургери и опече пай. Паят обаче наистина не беше по рецептата на Памела, макар че се хареса на всички. Друг път ядоха пържени картофи, сандвичи и сладолед за десерт.

Тя довърши скиците на Танър, където той беше изобразен пред компютъра или как разговаря с другите мъже.

Скицира и тях, но те изгориха рисунките й с явно съжаление — не им бе разрешено да бъдат рисувани. Направи рисунки и на кучето и постепенно стана приятелка с него. То научаваше все повече команди. Беше много умно. Всички го обичаха заради неговата привързаност.

Придружавани от Дог, Лора и Танър често се разхождаха до близкото градче за пощенски картички или други дреболии. По пътя минаваха през борови гори, под чиито стволове се преплитаха храсталаци и се стелеха цели килими от борови иглички. По слънчевите поляни цъфтяха нежни пролетни цветя, а в дълбоката горска сянка се показваха първите гъби. Всичко щеше да бъде идилия, ако Танър се отпуснеше поне малко.

Езерцето наистина бе красиво. Край него растяха дървета, чиито клони се извисяваха нагоре, а младите листа хвърляха сенки по сиво-зеленикавата му повърхност. Танър и Лора често ловяха риба и наблюдаваха как се образуваха кръгчета по повърхността на езерото, когато обитателите му поемаха по глътка въздух или весело играеха.

Никога не се отдалечаваха от прикритието, в което можеха да се вмъкнат при сигнал за тревога. А тримата пазачи винаги бдяха над тях.

Веднъж, когато минаваха през една горичка някакви гъбари станаха причина Танър и Лора да прекарат известно време в укритието. Гъбарите така и не приближиха къщичката, а след като набраха достатъчно гъби си отидоха.

Разбира се, номерът на колата им бе забелязан и веднага бяха проучени. Колата принадлежеше на един учител по физика в местния университет, чиято съпруга бе касиерка в супермаркет. Движеха се заедно с още един учител и неговата приятелка. Нямаха никаква връзка с хора, които Танър някога бе познавал или проучвал. Тревогата се оказа фалшива.

Имаше и други фалшиви тревоги. Например, един вертолет, който летеше ниско и кръжа дълго време, се оказа, че е търсил изгубен скъп състезателен кон. А за колата, кръстосваща и паркираща по разни поляни сред гората, се установи, че принадлежи на млада двойка, която търси усамотено кътче за любов.

Друг път цял един ден ги безпокоиха ученици, които бяха дошли в околността на излет. По принцип момчетата са склонни към скитане и са извънредно любопитни. Те даже споменаха за нещо като тунел, който се виждал през храстите. Но дори тази заплаха мина без последствия.

Танър бе много зает. Той се бе захванал с един компютър, последна дума на техниката, за да проучи някои минали случаи и да намери ключ към настоящата ситуация. Седеше и усилено работеше.

Не след дълго и на Лора й се отвори работа, която отдавна бе зарязала. Необходимо беше да завърши проектите си, да потърси други проспекти и да си направи повторно разписание на отложените срещи и второстепенните ангажименти. Налагаше се да се вземе решение.

В края на месец април щяха да възникнат и други проблеми. Представящите се за Лора и Танър агенти, които живееха сега в къщата на Морън на брега, скоро щяха да бъдат буквално потопени от наплива на Моръновци, които, по разбираеми причини, щяха да бъдат безкрайно любопитни, за какъв дявол тази странна двойка се е настанила в тяхната къща. Трябваше да напуснат вилата. А там беше и поршето на Танър. Щяха ли да го оставят на същото място? Или щяха да го приберат в някой гараж?

— Можем да ви настаним в апартамент в Сент Луис — съобщи Даниълс. — Можем да сменим вашата самоличност, за да си свършим работата докрай. Ако искате, стойте тук завинаги, но ви предупреждавам, че това ще бъде непосилен товар за вас. Все някога ще трябва да се върнете сред цивилизацията, сред приятелите си… Помислете.

Когато влязоха в стаята си, Лора каза на Танър:

— Ще направя всичко, което ти решиш.

— Обичам те! — отвърна той. — Никога не го забравяй. Но трябва да се разделим. Ти трябва да си свободна, освободена от моето присъствие. Нямаме представа кой прави всичко това, по-точно — какво става в момента и дали, в края на краищата, нещо става! Лора, не мога да понеса ти да си в опасност, каквато и да е тя! Реших да ти върна свободата.

Танър седна на края на леглото, като не смееше да я погледне. Тя се пресегна към него, обаче той каза със странен, дрезгав глас:

— За Бога, не ме докосвай!

Тя остана поразена.

— Танър…

— Не казвай нищо. Трябва да се разделим. И ако нещо ти се беше случило, не зная какво щях да правя, Лора!

— Можем да заминем някъде заедно. Бихме могли да заминем някъде, без значение къде. Нали ще сме заедно!

— Ако някой наистина ме търси, ще ме открие. Няма да престана да се тревожа за теб, където и да отидем. Не мога да живея повече така.

— Всеки поема риск в известна степен, Танър. Риск има дори в елементарните решения, които ежедневно се налага човек да взема. Аз бих могла да живея с риска и ще го направя.

— Не — поклати той глава. — Не разбираш ли какво ще ми причиниш? Не мога да понасям ти да бъдеш в опасност! — изстена, взе я в обятията си и я люби отчаяно, безнадеждно. Сякаш това повече никога нямаше да се случи.

Когато вече си почиваха, тя прошепна:

— Да живея без теб, означава за мен вид смърт. Не бих могла да понеса раздялата…

— О, Лора… — От гърдите му се изтръгна отчаяна въздишка, която дори железният му самоконтрол не можа да сдържи.

Лора разбираше какво измъчва Танър и се стараеше да бъде внимателна с него, както винаги. Говореше за забавни неща, а и пазачите им ги разсейваха със сладки приказки.

Но усилията й бяха напразни. Въпреки привидното спокойствие, Танър никога не се отпускаше напълно. Винаги бе нащрек. А това го изтощаваше.

Наистина живееха в някакво нереално измерение. И всичко това ставаше през вълшебния месец април, когато дивите цветя растяха и покриваха с очарователните си килимчета земята, а слънцето и дъждът се редуваха, както усмивката и тъгата. Да, това ставаше сега, когато се бяха настанили в най-сладката горска къщурка, охранявани от дискретни и мили пазачи. Беше много странно да живееш като заложник на неизвестното…

Накрая, един прекрасен ден техните отмъстители се появиха. Лора, Танър и Дог тъкмо се връщаха от езерцето с богат улов, когато внезапно мъж с пушка в ръка се показа иззад едно дърво. Отначало Лора го помисли за привидение. Но той си стоеше там. Бе истински. Преди тя да извика Дог застрашително изръмжа.

— Само мен! — Гласът на Танър прозвуча като заповед.

Да, пред него стоеше врагът му и Танър отлично го знаеше.

— Махни я от себе си, Морън!

Той даде вид, че се кани да се отмести от Лора, а всъщност не помръдна. Дог безшумно приклекна в нападателна поза и оголи зъби.

— Познаваме се, Рокуел. Чичо ти знае ли, че си тук?

— Дошъл съм по собствено желание. За да ти видя сметката! През цялото това време съм бил в дранголника. Заради теб!

— Не си си извадил поука, нали? Ако си спомняш влезе в пандиза, защото се опита да измъкнеш секретна информация от закодираните файлове. Аз съм само човекът, който те хвана — незабелязано Танър се беше приближил още повече до Лора.

— Ако не беше ти, щях да успея. Никой друг не знаеше кода — говорът на Рокуел приличаше на кучешки лай.

— Как успя да ме откриеш, Джордж? — Тонът на Танър предразполагаше към разговор.

— Наех няколко частни детектива, както всеки на мое място би постъпил. — Рокуел обърна глава към Лора и я погледна. Очите му се присвиха.

Точно за тази част от секундата Танър леко помръдна ръка. В същия миг Дог яростно заръмжа и се хвърли върху Рокуел. Атаката на кучето му попречи да стреля.

Танър повали мъжа със светкавичен саблен удар през врата. В същия момент се чу изстрел, а куршумът се заби в земята. Дог пак изръмжа. Изневиделица се появиха Даниълс и Рийд.

Даниълс заповяда на кучето да се отдръпне и насила издърпа Танър от вече неподвижното тяло на противника му. Рокуел никога повече нямаше да стане. Вратът му бе прекършен.

Танър се обърна и погледна Лора. Тя бе застинала на едно място с разширени от ужас зеници. Той се спусна към нея, сграбчи я и я разтърси, сякаш да се увери, че е жива.

— Танър… — успя само да изрече тя. Не вярваше на очите си и трепереше от ужас. Той я прегърна и я притисна силно до себе си. Стенеше от облекчение… Или това беше ревът на триумфа?

Двамата пазачи изпратиха бързо Танър и Лора в къщата и им наредиха да отидат в подземието на тунела. После двамата мъже взеха Дог и незабавно се върнаха в гората да търсят Бродуик.

Откриха го тежко ранен от хвърлен по него къс скала. Оказа се, че за да отклони и обезвреди пазещия наблизо Бродуик, Рокуел бе опитал първо да убие него. Бродуик обаче бе допълзял достатъчно близо до мястото, където се разигра фаталната за Джордж сцена, и бе стрелял по него. Тъкмо този предупредителен изстрел бяха чули Рийд и Даниълс, които бдяха наблизо, и се бяха втурнали натам…

Когато опасността премина, Лора и Танър откараха Бродуик в местната болница. Той бе внимателно прегледан от екип специалисти. Мнението на лекарите беше, че трябва да остане за известно време в болницата.

Междувременно Даниълс и Рийд проверяваха колата на Джордж Рокуел. Откриха миниатюрен предавател. Това ги накара да се спогледат. Беше същият като на каишката против бълхи на Дог! Ето защо Джордж винаги е знаел местонахождението на Танър!

На връщане от болницата Лора попита Танър какъв е бил Рокуел.

Отговорът на Танър бе:

— Чичо му е мошеник, а Джордж Рокуел му помагаше. Чичото плати внушителна глоба и не влезе в затвора. Но Джордж не успя да се отърве.

Когато се върнаха в къщата, им показаха каишката на Дог и предавателя, остроумно скрит в нея. Искаха да знаят дали каишката е нова. Очевидно бе, че Дог е бил свързан с човека, който го бе пуснал умишлено около вилата на Морън. Ала този човек не беше Рокуел. Кучето не го познаваше. Значи в тази работа бе набъркан и някой друг…

— Как биха могли да предвидят, че ще приберем Дог? — учуди се Лора.

— Единствено Танър има къща в онзи район — обясни Даниълс. — Когато Дог е огладнял, е дошъл при вас. Разбира се, вие сте щели да го нахраните. Този, който го е пуснал там, е бил нает от Джордж Рокуел да установи къде се намирате и да ви държи под око, докато самият Джордж се добере до вас.

— А защо е било нужно да поставя предавател и на колата? Какво ги е навело на мисълта, че можем да заминем?

— Не са имали друг изход. При нормални обстоятелства само щяха да ви следят. Тези момчета обаче са били професионалисти и са опитали всички възможности. При смяната на колата предавателят е останал в поршето и въпреки това, с вас е имало още един предавател — в каишката против бълхи на врата на Дог. Това до известна степен е объркало Джордж — нашите агенти се повозиха доста в поршето — продължи той. — Така че самият Рокуел е трябвало да кръстосва от Миртъл Бийч до тук, за да следи сигналите — и двата! Ето какво го е задържало толкова дълго. Ала явно е разбрал за подставената двойка агенти и е дошъл тук. Е, рано или късно, е щял да ви открие. За малко и да… успее да извърши… това, което беше замислил.

— Престъпникът ненавижда тези, които го залавят — каза Лора.

Останалите се съгласиха с нея. Никой не отправи упрек към Танър. Нямаше и съмнение, че бе убил Рокуел при самозащита. Сега вече можеха да напуснат убежището.

Струваше им се някак странно да се разделят с новите си приятели. Помежду им се бе породила близост, която свързва хората с общи разбирания. Бяха зависили един от друг и бяха живели заедно при едни и същи условия, така че се бяха опознали добре.

Когато Лора и Танър отидоха в болницата, за да се сбогуват с Бродуик, той помоли:

— Не казвайте, че ще си пишем, че ще си пращаме коледни картички или нещо от този сорт. Такава връзка не може и не бива да се поддържа. Вие и двамата сте готини. Желая ви щастие.

По-късно, докато събираха нещата си, Даниълс изрече със същия тон:

— Радвам се, че този период приключи за вас, но забравете завинаги всичко и си живейте живота. Ако имате някога нужда от нас, знаете къде да ни намерите.

Разбира се, не всичко още беше свършило. Напротив, това бе само началото. Как една жена би могла да убеди даден мъж, че той е по-важен за нея дори от живота й? Тя и Танър бяха разменили ролите си. Сега вече тя поемаше отговорността за него. И тъй, как една жена би могла да накара мъжа, когото обича, да й се довери?

Тя опита по заобиколен начин да му обясни становището си:

— Има хора, които загиват при пътни произшествия. Някои ги убива торнадо, светкавица или падат по стълби. Други — при престрелка. А има и много хора, които никога не са изпитвали опасност и, в края на краищата, умират в леглото си, отегчени от живота.

Тя бъбреше през цялото време, докато се връщаха към вилата с взета под наем кола. Двойниците им вече бяха напуснали.

Когато пристигнаха им се стори, че с години не са били там. Всичко в къщата им бе скъпо. Лора обикаляше и се усмихваше на всяка вещ. Танър бе намръщен. Той се занимаваше с компютъра, инсталираше програмите, копираше секретните данни, които бе прехвърлил на дискети и взел със себе си, после слагаше дискетите в кутии и ги прибираше.

Дог бродеше насам-натам. Сигурно искаше да види дали някой не е нарушил неговата територия, докато го е нямало. Но вече не наблюдаваше пътя.

— Танър?

— Да.

— Ще се ожениш ли за мен?

— Не.

— Майка ми ще получи удар, ако разбере, че живея в такъв грях. Наистина не искам да я разочаровам. Освен това, ще повлияя лошо на по-малките ми сестри, а на всичко отгоре, имам и братовчедки, които също биха могли да вземат лош урок от моето поведение. Винаги съм била пример за тях, така че, както разбираш, ти би могъл да развратиш цяло едно поколение от Фулъртъновци.

— Няма повече и да живея с теб — заяви той. — Ще се разделим и всеки ще поеме по своя път. Не мога! Не бих могъл да понеса още едно такова преживяване.

— Имам ли и аз право на мнение? — натърти тя. — А какво ще кажеш за това, което аз бих могла да понеса? Какво ще стане, ако поискам от теб да не караш това порше, защото би могъл да попаднеш на поредния идиот? Какво ще кажеш, ако аз ти забраня да шофираш изобщо?

— Знаеш какво мисля по този въпрос.

— Ще хвърля ключовете на колата ти надалече и ще анулирам шофьорската ти книжка!

Той се втренчи в нея и в очите му отново се появиха познатите пламъчета.

— И как ще стане това, Лора?

— Ще намеря начин. — Тя го наблюдаваше упорито.

— Лора, трябва да разбереш…

— Не мога! Щом не ме обичаш толкова, че да се ожениш за мен и да поемеш някаква отговорност, тогава ти изобщо не си ме обичал! Никога! Значи между нас е имало само приятен секс и нищо повече! Ти ме излъга и аз останах с погрешното впечатление, че означавам нещо за теб. Бях ти обяснила, че не съм жена за леглото! Но на следващия мъж, с когото ще бъда, ще му бъде трудно да пробие…

— Какъв следващ мъж?

— Някой смелчак, който ще ме обича достатъчно, за да рискува с мен.

— А аз не те ли обичам достатъчно?

— Да, и дума да няма — обичаш ме. Само че ще трябва да осъзнаеш колко и дали е достатъчно силно. А аз имам нужда от теб! Искам да продължа живота си с теб. И те обичам, много те обичам!

— О, Лора, не ме предизвиквай да рискувам! — притегли я към себе си и силно я прегърна.

Тя се отдръпна и бавно започна да се съблича.

— Нужно ти е време, за да обмислиш всичко, Танър. Виждаш ли, не мога да ти гарантирам, че ще живееш весело с мен, но ще опитам да те спася от скука. — В следващия миг тя захвърли настрана и последната дреха от себе си и застана пред него в предизвикателна поза. Обгърна раменете й и нежно започна да ги гали.

— Танър, аз наистина те обичам! — Бе сериозна и думите й прозвучаха тържествено.

— Знам, че ме обичаш. Но трябва да се разделим.

— Мисля, че трябва да дадем нашия принос за бъдещето ято потомци, които ще имат привилегията да посещават тази стара вила. Техните крака ще доизносят стълбите чак до подпорите, а ръцете им ще…

— Казваш, че стълбите са износени?

— Вижда се от пръв поглед… и чийто смях ще бъде погълнат от… — продължи тя.

— Само правиш раздялата по-трудна, Лора…

— … и чиито пръсти…

— Колко деца? — Не беше въпрос от любопитство. Беше от отчаяние.

— Доколкото си спомням, ти си единствено дете. Но можеш да поправиш грешката на родителите си с моя помощ. — Тя млъкна, за да прецени нещо, после продължи: — Бих се съгласила с пет или шест деца. За повече ще трябва да изчакам поне първите две, за да разбера какви ще бъдат останалите.

— Трудни.

— Мисля, че е почти невъзможно човек да се пребори с теб. Ти си твърде невъзприемчив и упорит. А това вече засяга и мен и значи, че аз ще трябва да си помисля, преди да ти дам срок.

— Обясни ми какво беше това за „следващия мъж“. Ти спомена някого преди малко и все още не си отговорила на въпроса ми — намръщи се той. — Имаш ли някого предвид?

— Защо, кажи ми, когато се събличам и те прегръщам гола, ти проявяваш загриженост, но ако съм хей там и съм облечена, не искаш да се ожениш за мен?

— Дори цялата да беше обкована в желязо и да не съществуваше опасност за живота ти, а аз никога да не можех да те докосна, пак щях да искам да бъда с теб. — Гласът му бе нежен и дълбок.

— Това вече звучи по-добре.

— Но, любов моя, ако живееш с мен, за теб винаги ще съществува опасност! И затова не бива!

— Танър! Аз те обичам повече от собствения си живот!

— И аз теб, Лора. Повече от живота си. Обаче трябва да ти върна свободата, а аз те обвързвам и те подлагам на ненужен риск.

Тя склони глава на гърдите му в изблик на отчаяние, след това повдигна лицето си към неговото и помоли с дрезгав шепот:

— Добре. Каквото ще да става! Нека се любим още веднъж, за последен път — отвори устните си, като че да си поеме дълбоко дъх.

— Ти… отиваш ли си?

— Да. Няма смисъл да стоя тук.

— Няма да мога да те пусна да си отидеш.

— Какво искаш да кажеш? Вземи някакво решение, по дяволите!

— Има ли друг мъж?

— Не! — Започваше вече да се ядосва. — Как бих могла да съм с теб, ако имаше друг мъж? Не ставай смешен!

Ръцете му се плъзнаха по копринената кожа на гърба и се спуснаха надолу към кръста, за да спрат на заобления й ханш.

— Лора… Би било лудост. Не мога! Не трябва! Не бива да рискувам и твоя живот! — В погледа му се четеше страдание.

— Колко досадно!

— Кое?

— Каза го вече сто пъти и ми омръзна да го слушам!

Тя се отдръпна и започна да събира дрехите си от пода. Вършеше това предумишлено бавно, като ги изтърсваше. Искаше да разбере какво впечатление прави с действията си.

— Лора!

— Разбирам, че единственото, което искаш от мен, е сексът. Едва можеш да изтраеш да не ме метнеш в леглото си, след като с години не си ме виждал. А аз така лесно ти се отдадох! Ужасно неприятно е, но трябва да го призная. — Тя се намръщи, ядът й растеше.

— Тогава…

— Ами, тогава — представлението свърши! Изведнъж се оказва, че аз съм готова да „рискувам“, а ти „не искаш да ме излагаш на опасност“. Ти си опасността, ти, развратник такъв! Дойдох тук… — От този момент тя започна да се държи по-враждебно.

— Грешиш! Много грешиш, Лора!

— Ще се ожениш ли за мен? Да или не?

— Лора!

— Кажи просто — да или не.

— Не! Ти трябва да разбереш… — започна той, едва овладял нервите си.

— Разбирам. Няма да те притеснявам или да те моля, нито пък ще ти досаждам. Сбогом! Всичко беше много забавно, скъпи.

— И как мислиш да си тръгнеш? Нямаш кола, а пък аз няма да те закарам — обеща той със сладък глас, като я наблюдаваше внимателно.

— Ще повикам такси — отвърна и го погледна през рамо.

— Телефонът не работи.

— Тогава Дог и аз ще пътуваме на автостоп.

— Тук не минават никакви коли.

— Тогава ще вървим пеша.

Изведнъж той осъзна, какво казваше тя.

— Смяташ да вземеш Дог?

— Да. Ти не бива да го притежаваш. Може да го изложиш на опасност. — Гледаше го свирепо.

— Лора…

— Сбогом, Танър!

Навлече дългата си блуза и се спусна към вратата, побесняла от яд. Точно, когато стигна до нея, се чу звънецът. Лора дръпна раздразнено вратата с една ръка, а с другата придръпваше надолу блузата си. Беше Хенри, ветеринарният лекар.

— Хенри, би ли ме закарал до летището? — направо го попита Лора. Лицето й бе сърдито и зачервено. — Искам да отида дотам, а Танър отказва да ме закара.

Хенри предпазливо погледна към Танър, който беше толкова спокоен, колкото и буреносните облаци на хоризонта.

— Добре… — смотолеви Хенри.

— Ще ти платя за безпокойството — обеща тя, все още бясна от току-що разигралата се сцена между нея и Танър, като сега си изкарваше яда на горкия Хенри.

— О, в никакъв случай няма да приема пари! Нали, Танър?

— Изключил е и телефона! — избръщолеви тя.

— Трябва да си тръгвам — опита да излезе от създалото се неловко положение Хенри. — Послушай Танър, той все някак ще уреди нещата.

— Хенри — рече тя с убийствено спокойствие, — ако не ме закараш до летището, ще пътувам на автостоп!

Всъщност всички знаят, че ветеринарният лекар е благ човек, с когото можеш да се разбереш, особено ако си в нужда.

— Танър, ще трябва да го направя — каза Хенри. — Ако ти не можеш да решиш сега, в момента, аз ще я закарам до летището.

Танър не отговори. Неспокойните му очи не се откъсваха от Лора.

Тя решително се обърна и се качи в своята стая. Като преглъщаше напиращите сълзи, облече единия от костюмите си и обу обувките на висок ток. Измъкна от гардероба останалите дрехи и ги набута в сака. След това събра всичко, което бе носила, и го струпа на купчина върху леглото. Поколеба се единствено за червената копринена рокля. Но тя само щеше да й напомня за Танър. Затова остави и нея на леглото.

Хенри я пресрещна на стълбите, взе сака й и тръгна към колата си. Лора влезе в работния си кабинет, за да хвърли прощален поглед на прекрасните материали, с които бе творила.

— Не си обядвала — стресна я гласът на Танър.

Тя се обърна и го изгледа. Само за миг. Иначе щеше да се разплаче.

— Не съм гладна.

— Не си отивай по този начин.

— А по какъв?!

— Не ми се сърди.

— Не ти се сърдя! Само че никога не съм могла да понасям разсъдливите идиоти.

— Лора ти ме убиваш… — В гласа му се долавяше страдание.

А в това време сърцето й щеше да се пръсне.

— Дрехите от килера са натрупани върху леглото ми. За съжаление, не успях да ги изпера. — Излезе от стаята, минавайки край Танър, без да го погледне.

— Лора!

Обаче тя продължи към верандата, където Хенри я чакаше.

Той меко я посъветва:

— Не бива да вземаш Дог. Той е свикнал с вас двамата. Мисля, че ще бъде жестоко да го влачиш по разни самолети…

— Знам! — почти изкрещя Лора и погледна към Дог, който стоеше с наострени уши и я наблюдаваше любопитно. — Благодаря ти, Танър, за интересното и разнообразно прекарване на двете седмици — изрече Лора с официален глас. — Не беше необходимо да…

Без да обръща внимание на смаяния Хенри, който не знаеше къде да се дене от неудобство и какво да стори, за да помогне на тези същества, Танър се обърна към Лора:

— Целуни ме за сбогом.

— Не мога. — Очите й бяха замъглени от сълзи и тя не успя да овладее вълнението, което я бе обзело.

Ако го бе целунала, щеше да се върне и да остане. И той добре го знаеше.

— Хайде да тръгваме — намеси се деликатно Хенри.

— Имаш ли достатъчно пари, Лора? — попита Танър.

Тя не се обърна, защото се опитваше да види стъпалата през насълзените си очи. Едва сдържаше риданията си, ала успя да отговори:

— Да.

Дог слезе по стълбите и започна да се върти около колата на Хенри и да скимти. Кучето и Лора си размениха дълги прощални погледи, а после тя се наведе и го прегърна. То стоеше мирно. После тя бързо се вмъкна в колата. Хенри влезе в колата, запали мотора, внимателно изви към пътя и подкара по него. Танър и Дог останаха зад тях.

Тя плака през целия път до летището, а Хенри тактично мълчеше. Той е убеден, че е много по-лесно да се занимаваш с животни, отколкото с хора. Човек може да гали животното и да му говори, без да подбира думите и изразите си. С хората беше съвсем различно — постъпките им често оставаха пълна загадка за него.

Имаше следобеден полет през Дейтън до Саут Бенд. Лора се сбогува с Хенри и го помоли да не стои с нея, тъй като поради създалите се обстоятелства, не може да бъде подходяща компания. Той разсеяно се съгласи. После се повъртя малко и когато вече тя за трети път му каза „благодаря“ и „довиждане“, само поклати глава и рече:

— Всъщност ти си една дезертьорка! — обърна се и тръгна, като я остави възмутена и обидена.

Хенри се върна във вилата. Застана до смълчания Танър, който се бе подпрял на парапета на верандата. Хенри изрече с твърдо убеждение в гласа:

— Ако обичаш някого истински, трябва да се бориш за любовта му!

Десета глава

Тъй като бе пристигнала на летището доста преди полета, Лора имаше достатъчно време да мисли върху обвинението на Хенри. Дезертьорка ли беше? През целия си досегашен живот, никога никой не си бе позволявал да й лепне подобен епитет. Дали не се беше предала твърде бързо?

Ан Лендърс бе казала: „Преди да установиш отношения, с който и да е мъж, трябва да решиш за себе си как се чувстваш по-добре — с него или без него“.

Образът на Танър я обсеби. Спомняше си всяка негова фраза, всеки поглед — ту замислен, ту весел, ту преценяващ, но винаги изпълнен с изпепеляваща страст.

Ако не я обичаше, би ли настоявал тя да остане при него? Той наистина я желаеше. Не беше нужно да си шие тази червена рокля, за да го прелъстява. Тя се усмихна на спомена. Тогава Танър бе проявил хумор. Спомни си и как я любеше, как не можеше да се откъсне от нея, а тялото му гореше от желание. А в очите му се четеше възхищение и… още нещо. Как би могъл да се преструва? Невъзможно!

По-добре ли й беше без него? Не. Винаги се бе стремила към Танър Морън. И не той я бе изкушил с вулканичния си темперамент. Тя бе тази, която отиде при него, водена от любовното си желание. Как можа да го изостави тогава? Без ни най-малък шанс да опитат отново! Всички нейни предци биха били крайно учудени от лесното й отстъпление, от това, че не положи и най-малкото усилие да спаси любовта си…

В един момент откри, че съзнанието й повтаря безспирно името му. Не бе успяла да го забрави много години. И никога нямаше да го забрави!

Тя сравни наум веселия, отпуснат Танър, когото рисуваше на плажа до вилата с напрегнатия Танър в укритието. Разликата бе огромна. Можеше ли да го принуди да понесе отговорността за нейната безопасност? Трябваше да му даде време, за да прецени той самият!

И може би… нямаше да бъде непочтено от нейна страна, ако стои до него, докато той реши този въпрос. Само щеше да му напомня от време на време, че я има…

Мисълта страшно я изкуши. Как обаче да се върне сега, след като бе пратила всичко по дяволите по този начин? И как, при създалите се обстоятелства, би могла да действа, така че да не я сметнат за глупава? Би ли могла да се върне във вилата и, все едно, че никога не е било, да каже:

„О, здравей. Просто минавах оттук…“

Или да бъде честна:

„Тук съм и ще стоя, докато ми кажеш да си отида…“ Всъщност… Точно това трябваше да направи! Веднага!

Толкова се отнесе в спомени и решения, че не усети как времето за полета й наближи. И когато чу, че викат пътниците за регистрация, отиде до гишето, върна билета, грабна сака си и хвана едно такси.

Дали Танър си беше отишъл от вилата? Ами ако тя цъфне там, а той си е тръгнал? Нямаше нито телефон, нито транспорт… И добре ли постъпваше, като се връщаше?

Дог седеше на верандата и радостно залая, когато тя изскочи от таксито. Сърцето й трепна — щом Дог бе тук, значи и Танър е тук! След това обаче я загризаха съмнения: Танър би могъл да помоли Хенри да гледа Дог…

— Ще почакате ли за минутка? — попита тя шофьора и той изключи мотора.

Вратата откъм верандата не беше заключена. Лора се вмъкна в кабинета на Танър и видя, че всичко е по местата си. Въздъхна с облекчение. Където и да бе, той щеше да се върне.

Тя излезе навън, плати на шофьора, взе сака си и видя как шевролета се отдалечава. Това бе последната й връзка със здравия разсъдък.

Почувства се освежена, пое дълбоко въздух и тръгна обратно към вилата. Токовете й тракаха по стъпала. В съзнанието й изникна онзи първи ден, когато изкачваше същите тези стъпала към терасата с букета от Пит в ръце — предлогът да посети Танър…

Влезе в къщата. Всичко й беше толкова скъпо и близко! Изведнъж изпита някакво угризение, което я накара да потръпне. Имаше ли право да върши това?

Сложи сака по средата на хола и бавно го обиколи, като притискаше лицето си с ръце, сякаш да се успокои и събере хаотичните си мисли.

После още веднъж пое дълбоко дъх и се качи в стаята си. Много сръчно и бързо извади багажа си и подреди дрехите в гардероба. След това взе купчината носени от нея дрехи, които бе оставила, преди да си тръгне, занесе ги в кухнята, сложи ги в пералнята и я пусна.

Отново се качи в стаята си, като размишляваше какво би могла да облече. Трябваше да бъде нещо красиво, елегантно и семпло, за да прилича на разумна, зряла жена. Момичетата за забавление не ставаха за приятелки.

Лора разпредели останалите си дреболии по различни чекмеджета. После претърси навсякъде за червената рокля, ала никъде не я откри. Сред дрехите, който сложи в пералнята, я нямаше. Раздразни се, че не може да я намери, въпреки че бе далеч от мисълта да я облича.

Сложи си тъмносинята фланела на зелени шарки. Пусна свободно косата си, среса я и се огледа в огледалото. После много леко се гримира, като отхвърли идеята да си сложи яркочервено червило.

Слезе в кухнята и се насочи право към хладилника. Отвори вратата и си взе един кренвирш, пренебрегвайки ябълковия пай, който сигурно Пам бе донесла, и нервно закрачи насам-натам.

След като й омръзна да се мотае безцелно, излезе на верандата при Дог и мило му заговори. Кучето обаче седеше, без да й обръща и най-малко внимание, и тя разбра — Дог не чакаше нея.

Той чакаше да се върне Танър!

Танър задмина едно такси, което се носеше вън от града. Но дали силуетът на задната седалка бе женски? Погледна часовника си. Всеки миг щяха да обявят полета на Лора, а той на всяка цена трябваше да я види, преди да отпътува!

Стигна до летището и разбра, че в последния момент е отменила полета си. Веднага се качи в поршето и подкара обратно към вилата с бясна скорост.

Отдалече не откри никаква промяна в къщата, която да му подскаже, че тя е там. Той слезе от колата, затръшна вратата и тъй като нервите му бяха съвсем опънати, се изкачи по задната тераса, водеща към кухнята. Рязко отвори врата и влезе. Лора беше там!

Танър застана неподвижно и започна да я наблюдава. Тя му хвърли леден поглед и продължи да приготвя обяда. Приближи се към нея и каза измъчено:

— Лора!

Тя се дръпна деликатно встрани. Не каза нищо.

Наистина, тя не възнамеряваше да говори с него хладно, за да го накаже за собствените си сълзи. Бе изненадващо, че му се сърди толкова много.

И докато той се чувстваше на седмото небе, че я намира тук, студенината й го учудваше.

Тя го заобиколи, като искаше да покаже с това колко е заета, нещо съвсем ненужно в момента. Вършеше всичко припряно, сякаш се стараеше да подчертае, че той й пречи.

— Ти се върна! — промълви той. Говореше нежно, гласът му я помилва.

Тя обаче отвърна съвсем хладно:

— Май не чух името си.

Той я погледна с изненада, а после изрече:

— Лора…

— Е, щом знаеш моето, и аз ще се постарая да си спомня твоето. Само ми го напомни. — Беше много заядлива.

Той също се заяде:

— Да ти го напомня? Така ли? Само допреди малко ти искаше да се оженя за теб! — Пристъпи към нея и протегна ръце да я прегърне.

— О, пак същата песен! — каза тя с досада. Отдръпна се много ловко и продължи приготовленията си, като отнасяше прибори и чинии в столовата.

Танър беше смутен. Нямаше представа защо продължава да му се сърди. Все пак, тя беше тук! Стоеше по средата на кухнята, недоумяващ и силно смутен, като провинило се дете.

Накрая чу гласа й:

— Ела!

Той премина разстоянието от вратата до трапезарията, постоя там, после се облегна на камината. Отпусна се и започна да я наблюдава. Движенията й бяха плавни и изящни. Явно бе луда по него, но се държеше все така хладно.

Какво трябваше да направи, за да я умилостиви?

Седнаха да се хранят и през цялото време мълчаха. Лора нямаше ясна представа какво бе сервирала, можеше ли то да се яде и дали изобщо имаше някакъв вкус. Отлично си даваше сметка, че не може повече да продължава да се държи по този начин. Бе много напрегната. Знаеше, че трябва да промени поведението си, да се покаже зряла и стабилна, да се владее.

Тъкмо понечи да заговори, когато Танър каза меко:

— Лора, аз съм тук. Погледни ме.

— Не говоря с теб — смотолеви тя.

— А защо? — Въпросът бе разумен.

— Защото съм бясна, че ме захвърли безцеремонно. И не ми даде никакво обяснение.

— Сладурана!

— Моето напускане беше само израз на снизхождение към капризния ти нрав.

Танър моментално стана и реагира:

— Моят капризен нрав? Само защото съм загрижен за безопасността ти, ме поставяш в категорията на капризните хора? Лора, ти…

— Не съм свършила. Вярвам, че ще поживеем известно време само като приятели. — И понеже видя, че той се смее, продължи: — Точно защото съм вбесена от теб, няма никаква причина да се хилиш. Може повече и да не ти проговоря, затова мисля, че е нужно да ти обясня защо съм тук.

— Няма значение защо си тук, тъй като просто си при мен.

— Двамата с теб прекарахме седем дни в обятията си и още седем — в опасност — продължи тя, без да обръща внимание на думите му. — Това не се случва с всеки срещнат, а нашите чувства все още са нестабилни. Мисля, че ни трябва време, през което да бъдем само приятели. Без секс. Понякога можем да разговаряме, за да научим повече един за друг. — Думите й не звучаха толкова спокойно и разумно, колкото й се искаше.

Втренченият му поглед, който излъчваше любов и страст, успя да я отвлече от същината на въпроса.

— Аз съм влюбена в теб — заяви тя категорично. — Не, не, стой мирен! Искам да ме изслушаш. Всъщност не съм сигурна дали те обичам или само мисълта за тебе ме хипнотизира. Винаги, когато е ставало дума за теб, съм постъпвала неразумно. И дойдох тук, за да те прогоня от мечтите си. Не, не! Не ме прекъсвай! И ако не стоиш мирен и не ме слушаш, си отивам. Веднага! Станала съм много чувствителна и причината за това си ти! Докъде бях стигнала? А, да! Останах тук, за да разбера дали те обичам, или само те желая!

— Повече няма защо да обсъждаме този въпрос, Лора — усмихна се той и се подпря на стола си. — И двамата сме на едно и също мнение. О, любов моя!

— Не се разнежвай! Това, което говоря, е много сериозно. Скоро всичките ти братовчеди и братовчедки ще дойдат и ще трябва да измислиш нещо, за да обясниш моето присъствие. Защото те ще разберат, че нямам някаква почтена причина да съм тук. И ще размахат пред теб пръсти в циничен жест. А аз страхотно ще се притесня от това.

— Не ми ли вярваш?

— Може би правителството ти вярва, но аз не съм убедена напълно, че ти вярвам. И не мога да разбера само едно — защо ме принуди да си отида?

— Да, но ти се върна при мен — усмихна се той широко и ласкаво.

Лора се загледа някъде надалече. После заяви сериозно:

— Досега не си ме учил да плувам.

Това го смути и той попита:

— Да плуваш ли?

— Когато за първи път дойдох, ти ме попита дали мога да плувам и когато ти отговорих отрицателно, ми обеща, че ще ме научиш. Би могъл да го направиш, докато сме в приятелски отношения. Дали ще издържиш да се държиш като приятел с мен поне една седмица? Искам да поработя. Нужно ни е време, за да се опознаем.

— Разбирам. А ти можа ли да научиш нещо за мен?

— Сега знам, че си по-сложна натура, отколкото мислех. Ти криеш тайни, за които никога не съм подозирала. Видях как се придвижваш като сянка, как отстъпваш, как се биеш като мъж…

— Трябваше на всяка цена да преценя опасната ситуация — започна да се извинява Танър.

— Рокуел не бе заплаха за мен! Той търсеше теб!

— Дори се изненадах, че не стреля от засада. Почти не бях на себе си от ужас, че може да те улучи.

— Във Форт Уейни, щата Индиана, в детската зоологическа градина има един алигатор — започна тя. — Алигаторът е поставен там, за да предизвиква стрес у маймуните, така че да не затъпяват от скука. Животът без стресове е много тъп, така че, за да си здрав, ти трябват и малко проблеми. Радвам се, че ти уби Рокуел.

— Убийството беше инцидент. Когато видях Джордж да се показва иззад дървото с пушка, мислех само как да го спра. И досега не съм сигурен дали наистина съм искал да го убия. Това е болезнен въпрос, който винаги ще ми тежи на съвестта. Разбери, Рокуел имаше пушка! Бях наясно как да му я отнема. Но не съм допускал, че Дог ще покаже такава вярност. Не можах да разбера, че кучето искаше да помогне.

— А аз не ти помогнах…

— Благославям Бога, че дори не опита! Ти направи нещо много по-правилно и полезно — не стори нищо, с което да привлечеш вниманието му.

— Бях ужасена и не можех да помръдна…

— Всички хора изпитват същото, когато са в опасност. Само че ние сме научени да контролираме емоциите и страха си. Както боксьорът преди важен мач или актьорът, който излиза за първи път на сцената. Щяхме да бъдем глупаци, ако не признаем, че и нас ни е страх — погледна я много съсредоточено. — Лора, аз вече никога не бих могъл да те пусна да си отидеш.

— А аз никога не съм искала да ме пускаш да си вървя. Но ти бе този, който се противопостави да остана тук. А сега защо си промени мнението?

— Разбрах, че не мога да живея без теб, Лора! Освен това, се оказа, че Рокуел не е имал съучастник, който да желае смъртта ми по същата причина — че съм го хванал да краде секретна информация и съм го вкарал в затвора. Ходих до летището, обаче там разбрах, че си върнала билета си. Не знам кога си взела решението да се върнеш. Важното е, че си тук, при мен! И си дошла да ме спасиш!

— Да те спасявам? — учуди се тя. Веждите й се свиха. — От какво?

— От скуката. От живота, лишен от любов. От самотата. Аз те обичам с цялото си сърце и душа. Омъжи се за мен, Лора! — Изведнъж се засмя и помоли с престорено официален глас: — Бъди моят алигатор, Лора!

— Алигатор?! Твой алигатор? — Тя се втренчи в него. После привидно сериозно изрече: — Ще си помисля върху това, господин Маймунко!

— Знаеш ли, не трябва да се страхуваш от мен.

— Естествено, нали аз ще съм алигаторът, значи ти трябва да се плашиш от мен!

И двамата се засмяха. Лора едва забележимо повдигна брадичка и попита дръзко, връщайки сериозния си тон:

— Колко пъти си прелъстявал жена и си я зарязвал уж заради сигурността й? Ти наистина си мерзавец! — Напрежението й вече бе спаднало, а и раздразнението си бе отишло. Сега в очите й играеха дяволити пламъчета.

Той лекичко се усмихна, а тази усмивка беше много опасна.

— Аз ли съм мерзавец? Аз? Бях съвсем сам тук, не можех да ходя като хората и изведнъж ти се появи и ме прелъсти!

— Това не е вярно! Вече можеш да ходиш! Освен това, най-безобразно ме мамеше с онази патерица!

— Ако трябва да си припомняме всичко — продължи да се усмихва той спокойно и безочливо, — кой бе ушил огнената рокля и бе съставил план за прелъстяването ми?

— Ти ме прелъсти! Метна ме на рамо, размъква ме из цялата къща и… Сега трябва да релаксирам, защото щетите, които нанесе на крехкото ми тяло, са направо ужасяващи!

— Така ли? — попита той, надигайки се от стола. — Дай да видя.

Тя се изправи и заотстъпва назад.

— Я стой на разстояние! Иначе ще… Не отговарям за постъпките си! — заплаши дръзко Лора.

С един скок Танър се озова до нея и ръцете му я обгърнаха толкова здраво, че гърдите му почти премазаха нейните. Целуна я.

Усмихната, тя отметна глава, а коленете и се подкосиха. Разбира се, не успя да се свлече на пода, защото той здраво я прегръщаше.

Внезапно Лора помисли, че никоя уважаваща себе си жена не би се отдала толкова лесно и опита да се освободи от обръча на ръцете му. Танър обаче не я пускаше, а тя продължаваше да упорства.

Той отново искаше да я прелъсти! Но този път щеше да устои на чара му! А той я целуваше с талант, който тя познаваше много добре. Тя би трябвало… Устните му бяха чудесни. Как можеше да бъде толкова внимателен, а в същото време — обигран и чувствен?

Тя се отпусна, осъзнала колко приятно е да се притиска към неговото тяло. Да усеща силните ръце, обвити около нея, да чува неравномерното му дишане, да усеща как бие сърцето му…

Пръстите му я опипваха и възбуждаха… Тя наистина трябваше да… Какво всъщност трябваше да направи? Какво? Не можеше да измисли нищо друго, което би искала да прави в момента…

Докато езикът му галеше нейния, пръстите й милваха косите му. Тялото й леко се изви и потръпна от желание, а зърната на гърдите й болезнено набъбнаха. Допря бедра в неговите и той изстена от удоволствие. Та какво… трябваше да направи?

Той престана да я целува за миг, но само за да я дари с леки нежни ухапвания по ушите й шията.

— Къде ми е червената рокля? — задъхано попита тя.

Той се засмя. Гърлено, приятно и прелъстително.

— Не забравяй, че тя е моя. Ти я уши за мен.

— Вършиш глупости! Какво ще правиш с нея? Тя е моя!

— Ще те накарам да я облечеш!

— Не можах да я намеря. Ако е забутана някъде в дрешника и някой от твоите многобройни роднини я намери…

Тя го погледна и погледът й потъна в неговия. Сърцето й лудо заби и вече не си спомняше за какво говореха!

О, колко скъп й бе той! И беше тук! И я прегръщаше…

— Във вътрешния джоб на сакото ми е. Но повтарям — тя е моя.

Роклята! Той говореше за роклята!

— Не можеш да я сместиш там. Дай да видя.

— Само ако я облечеш.

— Не. — Устните и отчетливо изговориха думата, ресниците й се спуснаха.

— Искам да те любя — настоя меко той.

Лора поклати едва забележимо глава. Той я освободи и я отдалечи на крачка от себе си, а ръцете й едва се откъснаха от раменете му и останаха да висят отпуснати до тялото й.

Танър стоеше и я гледаше. Очите му я обгръщаха с топлина. Изведнъж той се усмихна по своя специфичен начин и извади от вътрешния джоб на сакото си някакво червено парче плат, като предизвикателно махна с него във въздуха. То се разгъна и се появи огнената рокля. Той небрежно я пусна на земята.

И тя беше обличала това? Господи! През това време Танър сваляше сакото си, а когато свърши, започна да разкопчава своята риза.

— О, не, няма да го направиш! — възпротиви се тя.

Той обаче не я слушаше. Съблече ризата, хвърли нанякъде обувките и чорапите си, а после, пред смаяния й поглед, разкопча панталоните си, плъзна ги надолу по бедрата и ги изрита встрани.

Очите й го поглъщаха. Бе толкова възхитително мъжествен! Резките от зарастващите белези само засилваха приликата му с пират. Та той би бил цяло съкровище за списание „Плейгърл“! Трябваше да го нарисува… Трябваше да… Трябваше… За какво всъщност мислеше?

Той пристъпи към нея, а тя дори не се отмести. Само разтвори обятията си за него. Той смъкна дрехите й, вдигна я на ръце и я отнесе до дивана. Тогава ръцете му, тези ръце, крито даряваха такава наслада, започнаха да я галят…

— Танър… — изстена Лора.

— О, колко мило! Как така си спомни името ми? — Той разроши косата й, като я превърна в небрежна, разбъркана маса. После каза с присвити, засмени и горящи от страст очи: — Най-после си при мен. Този път — завинаги!

Започна да целува гърдите й, като я караше да потръпва от страст.

— О, Танър, какво ще правиш с мене?

— Ще те любя. Освен това, ти трябва да се омъжиш за мен! Така братовчедите и братовчедките ми няма да бъдат шокирани. Освен това, няма да развратиш с недопустимото си поведение Фулъртъновчетата!

— Да се омъжа за теб?! — попита тя, като че ли за първи път ставаше дума за сватба.

— Да. Трябва!

— Господи, Танър… Не забравяй, че това е седмицата на нашето приятелство. — Думите й прозвучаха съвсем неестествено, след като се беше разнежила под голото му тяло.

— Харесва ми да бъда приятелски настроен към теб.

— Виж… — започна тя, ала той я прекъсна:

— Искам да знам колко деца ще имаме, така че да построя достатъчно голяма къща…

Танър се наведе и я целуна, разтваряйки устните й с умелия натиск на своите. Тя се задъха, тялото й се разгорещяваше от трескавата целувка. После той нежно прокара език от устните до гърдите й, като започна да възбужда кафявите зърна, а Лора се извиваше от удоволствие. Улесняваше го с жестове и ласки. А течеше тяхната първа седмица на приятелство! Почувства се безпомощна и безразсъдна едновременно.

Устните му проследиха копринената кожа на корема й и се спуснаха надолу, към абаносовочерния триъгълник.

Лора изпита необуздано желание, повдигна бедра и се притисна в неговата мъжественост. И двамата не можеха да издържат и миг повече и телата им се сляха.

Постепенно любовният ритъм се усилваше, отнасяше ги в един нереален свят, където не съществуваше нищо, освен пламтящите им очи, жадните устни, търсещите ръце…

Лежаха, останали без дъх. Танър още трепереше от възбуда, но отново започна да я целува — този път нежно, много нежно! След това с нежелание се откъсна от устните й и промълви:

— Обичам те! Ти си моя! Този път — завинаги!

Лора се чу да отговаря:

— Ти си с мен! И си истински! О, Танър, аз също те обичам толкова много! Ожени се за мен!

— Кога? Скоро ли?

— Скоро, много скоро…

Той продължи да я целува, а пръстите му милваха лицето й. Пожела да я люби още веднъж. Лора изпита същото желание.

И както телата, така се сляха и душите им. За да съществуват заедно — този път завинаги!

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.